Справа №583/1359/26
Номер провадження 22-ц/816/2533/26
Категорія - 23

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Нестеренка М.В. (суддя-доповідач), суддів: Сидоренко А.П., Сізова Д.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Райз Північ», подану представником Фесенком Олександром Миколайовичем
на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28 травня 2026 року, ухвалене у м. Охтирка у складі судді Семенової О.С.,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Райз Північ» про стягнення заборгованості з орендної плати, пені, збитків від інфляції та 3% річних,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

Представник позивача адвокат Абрамович О.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Райз Північ», у якому з урахуванням збільшення позовних вимог просить стягнути з відповідача заборгованість з виплати орендної плати за договором оренди землі № 99 від 23 вересня 2009 року в розмірі 41 190,43 грн, обрахованої без вирахування податків та обов`язкових платежів, а також 67 667,85 грн пені, 29 813,58 грн інфляційних збитків та 7100,91 грн 3 % річних.
Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 3,9438 га, кадастровий номер 5920384000:01:001:0190, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Кардашівської сільської ради Охтирського району Сумської області. 23 вересня 2009 року ОСОБА_1 уклала з ЗАТ «Райз-Максимко» договір оренди землі №99, згідно з яким передала у строкове платне користування дану земельну ділянку строком на 5 років. Нормативна грошова оцінка на момент укладення договору становила 40 266,34 грн. 
Листом від 02 березня 2011 року орендар повідомив про зміну назви на ПрАТ «Райз-Максимко» згідно з рішенням зборів акціонерів, протокол №10 від 12 липня 2010 року.
01 серпня 2017 року ПрАТ «Райз-Максимко» уклало з ОСОБА_1 додатковий договір про внесення змін і доповнень до договору оренди землі №99 від 23 вересня 2009 року, зареєстрованого 17 грудня 2012 року за №5920300040003529, згідно з яким: - нормативна грошова оцінка орендованої земельної ділянки становить 112 224,47 грн; - термін дії договору становить 10 років з моменту державної реєстрації; - розмір щорічної орендної плати становить 10% нормативної грошової оцінки землі, що складає 11 222,45 грн.
24 жовтня 2017 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку площею 3,9438 га, кадастровий номер 5920384000:01:001:0190 за ОСОБА_1 , номер запису про право власності 23069790, цього ж дня за ПрАТ «Райз-Максимко» зареєстровано право оренди даної земельної ділянки, номер запису про інше речове право 23069803.
09 лютого 2018 року між ОСОБА_1 , ПрАТ «Райз-Максимко» та ТОВ «Райз Північ» було укладено додаткову угоду № 1 про заміну сторони та внесення змін і доповнень, про поновлення договору оренди землі № 99, відповідно до якої новий орендар ТОВ «Райз Північ» приймає на себе всі права та обов`язки.
Договором було передбачено, що обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється з урахуванням індексації, а орендна плата вноситься один раз на рік по закінченню сільськогосподарського року, але не пізніше 15 грудня.
Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Райз Північ» належним чином не виконувало свої зобов`язання за договором оренди землі № 99, по виплаті орендної плати з урахуванням індексації, внаслідок чого утворилась заборгованість, що і стало підставою для звернення до суду.
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28 травня 2026 року позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «РАЙЗ ПІВНІЧ» на користь  ОСОБА_1 заборгованість з виплати орендної плати за договором оренди землі № 99 від 23 вересня 2009 року в розмірі 41 190,43 грн, обрахованої без вирахування податків та обов`язкових платежів, а також 67 667,85 грн пені, 29 813,58 грн інфляційні збитки та 7100,91 грн 3% річних, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1457,53 грн, на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн, всього до стягнення підлягає 152 230,30 грн /сто п`ятдесят дві тисячі двісті тридцять гривень 30 копійок.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами існують договірні правовідносини щодо оренди земельної ділянки, а відповідач, як новий орендар, прийняв на себе всі права та обов`язки за договором оренди землі № 99. Суд установив, що умовами договору оренди передбачено обчислення розміру орендної плати з урахуванням індексів інфляції, а орендна плата підлягає внесенню щороку не пізніше 15 грудня.
Посилаючись на положення Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду землі», а також на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 925/457/23, суд дійшов висновку, що індексації підлягає саме орендна плата, якщо інше не передбачено договором.
Оцінивши подані сторонами докази, суд визнав правильним розрахунок позивача, наведений у заяві про збільшення позовних вимог, та встановив, що відповідач не здійснював індексацію орендної плати, у зв`язку з чим допустив її неповну виплату за 2018, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 роки.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що загальний розмір недоплаченої орендної плати становить 41 190,43 грн, а тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача.
Встановивши факт прострочення виконання грошового зобов`язання, суд також дійшов висновку про наявність підстав для стягнення передбаченої договором пені, а також інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України, визнавши правильними розрахунки позивача.
Крім того, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу судових витрат, однак, врахувавши критерії розумності та співмірності витрат на професійну правничу допомогу, зменшив їх розмір з 10 000 грн до 5 000 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ТОВ «РАЙЗ ПІВНІЧ», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для індексації орендної плати відповідно до індексів інфляції. На думку скаржника, умовами укладеного між сторонами договору оренди передбачено визначення розміру орендної плати у відсотковому співвідношенні до нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а положення договору щодо індексації стосуються саме індексації нормативної грошової оцінки землі, а не індексації орендної плати відповідно до індексу інфляції. У зв`язку із цим відповідач посилається на положення Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду землі», Податкового кодексу України, Типового договору оренди землі та практику Верховного Суду, зазначаючи, що коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення протягом спірного періоду становив 1,0, а тому визначений договором розмір орендної плати не підлягав зміні. Крім того, апелянт вказує, що позивач протягом дії договору не заявляв вимог щодо неповної сплати орендної плати.
Також апелянт не погоджується зі стягненням пені, вважаючи, що суд першої інстанції неправильно застосував положення договору та норм матеріального права. На думку відповідача, пункт 14 договору не встановлює іншого строку нарахування пені, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, а тому пеня могла бути нарахована лише за шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане. Крім того, апелянт посилається на неправильність розрахунку пені, здійсненого позивачем, у зв`язку з чим вважає безпідставним її стягнення у визначеному судом розмірі.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 925/457/23, оскільки правовідносини у зазначеній справі стосувалися оренди земель комунальної власності та не є подібними до спірних правовідносин щодо оренди земельної ділянки приватної власності. На думку апелянта, наведена постанова не містить висновків щодо застосування частини третьої статті 21 Закону України «Про оренду землі» у спірних правовідносинах. Також апелянт вважає, що навіть у разі застосування положень зазначеної норми права суд першої інстанції неправильно визначив порядок розрахунку індексації орендної плати, оскільки не врахував відмінності умов договору щодо періодичності сплати орендної плати та безпідставно застосував порядок розрахунку, сформульований для інших правовідносин.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28 травня 2026 року без змін. Зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим на підставі належної оцінки всіх доказів та з урахуванням правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. 
Представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги щодо індексації орендної плати та вказував, що пункт 10 договору оренди не передбачає індексацію нормативної грошової оцінки земельної ділянки за статтею 289 Податкового кодексу України, а застосовується частина третя статті 21 Закону України «Про оренду землі», відповідно до якої обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не встановлено договором. На думку представника, договором оренди інший порядок індексації не передбачений. 
Також у відзиві зазначено, що суд першої інстанції правильно застосував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 925/457/23, а наведений позивачем розрахунок орендної плати з урахуванням індексації відповідає вимогам законодавства та не був спростований відповідачем. 
Щодо пені позивач вказував, що її стягнення у сумі 67667,85 грн передбачене пунктом 14 договору оренди землі. Крім того, позивач вважав законним стягнення інфляційних втрат у сумі 29813,58 грн і трьох процентів річних у сумі 7100,91 грн відповідно до статті 625 ЦК України. 
На переконання представника позивача, апелянт не спростував жодного висновку суду першої інстанції та не навів доказів чи обставин, які б свідчили про неправильність ухваленого рішення. У зв`язку з цим просив залишити рішення суду без змін та стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в апеляційному суді.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 3,9438 га, кадастровий номер 5920384000:01:001:0190, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Кардашівської сільської ради Охтирського району Сумської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії СМ № 048927 від 30 березня 2004 року (а.с. 9).
23 вересня 2009 року ОСОБА_1 уклала договір оренди землі № 99 з ЗАТ «Райз-Максимко» щодо оренди земельної ділянки з кадастровим номером 5920384000:01:001:0190, площею 3,9438 га, (далі Договір №99) строком на 5 років (а.с. 10-11).
Листом від 02 березня 2011 року орендар повідомив про зміну назви на ПрАТ «Райз – Максимко» згідно з рішенням зборів акціонерів, протокол №10 від 12 липня 2010 року (а.с.13).
01 серпня 2017 року ПрАТ «Райз-Максимко» уклало з ОСОБА_1 додатковий договір про внесення змін і доповнень до договору оренди землі №99 від 23 вересня 2009 року, зареєстрованого 17 грудня 2012 року за №5920300040003529, згідно з яким: - нормативна грошова оцінка орендованої земельної ділянки становить 112 224,47 грн; - термін дії договору становить 10 років з моменту державної реєстрації; - розмір щорічної орендної плати становить 10% нормативної грошової оцінки землі, що складає 11 222,45 грн (а.с.14).
24 жовтня 2017 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку площею 3,9438 га, кадастровий номер 5920384000:01:001:0190 за ОСОБА_1 , номер запису про право власності 23069790, цього ж дня за ПрАТ «Райз-Максимко» зареєстровано право оренди даної земельної ділянки, номер запису про інше речове право 23069803 (а.с.15-16).
09 лютого 2018 року між ОСОБА_1 , ПрАТ «Райз-Максимко» та ТОВ «Райз Північ» було укладено тристоронню додаткову угоду про заміну сторони та внесення змін і доповнень про поновлення Договору оренди землі №99, відповідно до якої новий орендар ТОВ «Райз Північ» приймає на себе всі права та обов`язки (а.с.17).
Відповідно до вказаної угоди сторони вирішили, що з 2017 року орендна плата складає 11 222,45 грн, що становить 10 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі статтею 13 цього Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Істотними умовами договору оренди землі, в тому числі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (частина перша статті 15 Закону України «Про оренду землі»).
За змістом частин першої - третьої статті 21 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.
Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У справі, що переглядається, позивач звернувся з позовом до відповідача у зв`язку з тим, що ТОВ «Райз Північ» орендну плату за договором оренди землі за 2018-2024 роки нараховувало і сплачувало без урахування індексів інфляції.
Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, погоджується з висновком місцевого суду про те, що відповідач допустив порушення умов пункту 10 Договору оренди землі № 99 від 23 вересня 2009 року, який зобов`язував останнього обчислювати розмір орендної плати за земельну ділянку, належну ОСОБА_1 з урахуванням індексації.
Доводи апеляційної скарги про те, що умовами договору оренди землі передбачено обчислення розміру орендної плати з урахуванням індексації нормативної грошової оцінки землі, коефіцієнт якої протягом 2017-2022 років не змінювався та становив 1.0, апеляційний суд відхиляє, зважаючи на такі мотиви.
Частиною першою статті 632 ЦК України визначено, що ціна у договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди (частина третя статті 21 Закону України «Про оренду землі»).
Суд першої інстанції обґрунтовано посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 925/457/23 про те, що: «Хоча природа як індексації нормативної грошової оцінки, так і індексації орендної плати базується на індексі споживчих цін, обрахованих Державною службою статистики України, проте механізми їх застосування є різними як за правовим змістом, так і за суб`єктами застосування. Зокрема, індексація нормативної грошової оцінки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, із застосуванням певної методики (стаття 289 ПК України).
Отже, за загальним правилом, індексувати необхідно лише орендну плату, якщо інше не передбачено у договорі оренди. Індексація ж нормативної грошової оцінки має використовуватися, як правило, для визначення розміру земельного податку за відсутності договору оренди земельної ділянки. Якщо обов`язкова індексація нормативної грошової оцінки не визначена у договорі, то обчислення орендної плати відбувається відповідно до частини третьої статті 21 Закону № 161-XIV (індексується лише орендна плата).
За загальним правилом, індексація орендної плати здійснюється шляхом корегування суми орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції у місяцях, що минули з дати визначення орендної плати за базовий місяць. Базовим місяцем уважатиметься місяць, у якому востаннє змінювалася (чи підлягала перегляду) орендна плата, тобто місяць, з якого почала діяти нова нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки
У пункті 10 Договору оренди землі №279/15 від 15 грудня 2015 року сторони погодили, що обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється з урахуванням індексації.
Умовами указаного договору оренди землі індексація нормативної грошової оцінки не визначена.
Зміст указаного пункту договору дає підстави для висновку про те, що оскільки обов`язкова індексація нормативної грошової оцінки не визначена у договорі оренди землі, то відповідно мала індексуватися саме орендна плата відповідно до приписів частини третьої статті 21 Закону України «Про оренду землі».
Ураховуючи зазначене, місцевий суд дійшов правильного висновку, що відповідачем не було виконано взятих на себе зобов`язань за укладеним договором оренди землі №99 від 23 вересня 2009 року з урахуванням додаткових угод до нього, оскільки виплата орендної плати за 2018-2024 роки позивачу була проведена не у повному обсязі, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача необхідно стягнути недоплачену орендну плату за вказаний період у загальній сумі 41 190,43 грн, яка обчислена без утримання податків та інших обов`язкових платежів.
Те, що позивач не звертався до відповідача з претензією щодо недоплати орендної плати, не звільняє останнього від належного виконання зобов`язань за укладеним договором щодо сплати орендної плати з урахуванням індексів інфляції.
Також апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання з виплати орендної плати наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача пені, інфляційних втрат та 3% річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України.
Колегія суддів відхиляє доводи представника відповідача з приводу того, що відповідно до пункту 14 договору оренди землі у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 1 % несплаченої суми за кожний місяць прострочення, а відтак, на думку представника відповідача, формулювання в договорі умови про сплату пені за кожний день прострочення не є встановленням цим договором іншого, ніж визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, шестимісячного строку нарахування штрафних санкцій, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, при розрахунку пені позивач виходив із того, що відповідно до пункту 14 договору оренди землі у разі невнесення орендної плати у встановлені договором строки орендар зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,3 % від несплаченої суми за кожний день прострочення. При цьому позивач також посилався на положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», згідно з якими пеня обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період.
Розрахунок пені позивач здійснив окремо щодо кожного року, виходячи із визначеної ним суми недоплаченої орендної плати, встановленого договором розміру пені (0,3 % за кожний день прострочення) та кількості днів прострочення. Для кожного періоду позивач визначив суму заборгованості, дату початку та закінчення прострочення, після чого обчислив розмір пені. За таким розрахунком пеня за 2018, 2020, 2021, 2022, 2023 та 2024 роки склала 67 667,85 грн, при цьому щодо 2024 року розрахунок здійснено окремо за двома періодами прострочення.
Задовольняючи вимогу про стягнення пені, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач неналежно виконав свої договірні зобов`язання, оскільки не сплатив орендну плату у повному розмірі, внаслідок чого виникла заборгованість. У зв`язку з порушенням грошового зобов`язання до відповідача підлягають застосуванню передбачені договором та законом заходи цивільно-правової відповідальності у вигляді пені.
Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до статей 546, 549, 611, 625 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а пеня є різновидом неустойки, що обчислюється у відсотках від суми простроченого грошового зобов`язання за кожний день прострочення.
Суд також виходив із того, що пунктом 14 договору оренди землі сторони погодили відповідальність орендаря за несвоєчасне внесення орендної плати. Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для його прийняття та стягнення пені у заявленому розмірі.
Оскільки суд визнав правильним визначений позивачем розмір недоплаченої орендної плати та встановив факт прострочення її сплати, він погодився з наведеним позивачем розрахунком пені і дійшов висновку про наявність підстав для її стягнення у сумі 67 667,85 грн. Одночасно суд визнав обґрунтованими й розрахунки інфляційних втрат та трьох процентів річних, здійснені позивачем відповідно до статті 625 ЦК України.
Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення пені у заявленому розмірі.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про застосовність до спірних у цій справі правовідносин положень статті 232 ГК України, оскільки відповідно до статті 1 ГК України цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.
За приписами статті 2 ГК України учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.
Аналіз наведених норм дозволяє зробити висновок про те, що норми статті 232 ГК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки останні виникли з цивільного договору оренди земельної ділянки між юридичною та фізичною особою, а не з господарських правовідносин.
Крім того, апеляційний суд відхиляє посилання заявника апеляційної скарги на постанови Верховного Суду від 10 квітня 2019 року № 732/1705/16-ц, від 03 лютого 2021 у справі №618/1078/19 та від 12 квітня 2023 року у справі № 175/642/19, які не підлягають застосуванню у цій справі зважаючи на такі мотиви.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками Об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (постанова Верховного Суду у справі № 166/1222/20).
Судова практика з питання індексації нормативної грошової оцінки землі та індексації орендної плати сформована Верховним Судом у складі Великої Палати Верховного Суду (постанова від 05 лютого 2025 року у справі № 925/457/23).
Оскільки правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, тому саме вони підлягають застосуванню.
Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, ухвалив законне та обґрунтоване рішення суду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
У цій справі суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і характер спірних правовідносин, а висновки суду не порушують норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування чи зміни судового рішення.

Висновки суду щодо судових витрат

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених заявником апеляційної скарги у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Представник позивача адвокат Абрамович О.В. у відзиві на апеляційну скаргу просив стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
З матеріалів справи установлено, що у суді апеляційної інстанції інтереси позивача представляв адвокат Абрамович О.В.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача було надано: 1) копію Договору про надання правової допомоги № 15 від 11 березня 2026 року, відповідно до умов якого за послуги, що надаються адвокатом за умовами цього Договору, Клієнт сплачує гонорар готівковими коштами у розмірі, визначеному за погодженням сторін з урахуванням витрат часу на підготовку, складання процесуальних документів, участь у судовому розгляді справи, що визначається і підтверджується Актом приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) або платіжним дорученням, які є невід`ємними додатками до цього Договору; 2) копію Додаткової угоди до договору №18 від 22 липня 2026 року, в якій сторони погодили розмір гонорару в розмірі 5000 грн за надання правової допомоги позивачу в Сумському апеляційному суді під час розгляду апеляційної скарги.
Крім того, до відзиву на апеляційну скаргу надано: 1) копію Акту приймання передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 23 липня 2026 року, за змістом якого узгоджена вартість наданої адвокатом Абрамовичем О.В. правової допомоги складає 5000 грн. Правова допомога надана у формі ознайомлення з апеляційною скаргою ТОВ «Райз Північ», підготовки, складання та подачі до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу; 2) копію квитанції № 15/2 від 23 липня 2026 року про прийняття адвокатом Абрамовичем О.В. від ОСОБА_1 гонорару у розмірі 5000 грн.
Заявник апеляційної скарги відповідно до частини четвертої, п`ятої статті 137 ЦПК України клопотання про зменшення заявлених до відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу не подав, доводів щодо неспівмірності витрат не заявляв.
У постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 Велика Палата Верховного Суду у пунктах 139-145 дійшла таких правових висновків: «У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям.»
Апеляційний суд звертає увагу, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Ураховуючи конкретні обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розміру, оскільки у суді апеляційної інстанції представником позивача підготовлено лише відзив на апеляційну скаргу, окремі доводи якого щодо застосування висновків Великої Палати Верховного Суду фактично відтворюють правову позицію, викладену у позовній заяві, витрати на підготовку якої вже були відшкодовані рішенням суду першої інстанції. За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованим зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, до 2500 грн.
Керуючись вимогами статей 141, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Райз Північ» залишити без задоволення, а рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28 травня 2026 року - без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Райз Північ» на користь  ОСОБА_1 2500 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених ним в суді апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - | М.В. Нестеренко

Судді: А.П. Сидоренко 

Д.В. Сізов