Справа № 317/5765/25
Провадження № 2/314/1445/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2026  м.Вільнянськ  
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі
головуючого судді Швець О.В.,
за участю секретаря судового засідання Павлівської І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вільнянськ цивільну справу за позовом Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої пенсії,-
ВСТАНОВИВ:
І. Виклад позиції позивача та відповідача.
Представник Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області 21.11.2025 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої пенсії, згідно якого просить суд стягнути з відповідача на користь Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області переплату пенсії у розмірі 31 236,49 грн.
В обґрунтування вимог представник позивача посилався на те, що ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного Фонду України в Запорізькій області та отримує пенсію по втраті годувальника.
10.01.2024 року ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою №90 про перехід з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно ст.36 Закону України №1058 «Про загальнообов`язкове державне страхування» - померлого сина ОСОБА_2 . Пенсія по втраті годувальника, остання отримала до жовтня 2024 року.
Згодом, під час перевірки матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 спеціалістом Пенсійного фонду було встановлено, що відсутній документ що підтверджує факт сумісного проживання та перебування на утриманні померлого годувальника на дату смерті, який дає право для переходу на пенсію по втраті годувальника.
Враховуючи вищевикладене, було винесено рішення №923230145107 від 23.10.2024 щодо відмови в проведеному перерахунку ОСОБА_1 . В результаті проведеного перерахунку виникла переплата пенсії в сумі 31 236,49 грн. за період 01.01.2024 по 30.11.2024.
Для вирішення питання, щодо утримання виявленої переплати ОСОБА_1 було направлено повідомлення від 25.12.2024 №0800-0404-8/118450 в якому повідомляється сума надмірно виплаченої пенсії в сумі 31 236,49 грн. та надано роз`яснення щодо механізму її повернення.
На теперішній час надміру отримані суми пенсії ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок Головного управління ПФУ не повернуті
На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Представник відповідача надав відзив, в якому заперечував на задоволенні позовних вимог позивача..
ІІ. Інші процесуальні дії у справі.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 21.11.2025 справа розподілена для розгляду судді Качан А.В.
Ухвалою судді від 02.02.2026 позовну заяву передано на розгляд за підсудністю до Вільнянського районного суду Запорізької області.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 10.03.2026 справа розподілена для розгляду судді Швець О.В.
Ухвалою суду від 13.03.2026 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Представник відповідача надав заяву в якій заперечував проти задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 244 ЦПК України ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 02.07.2026.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без їх участі, на позовних вимогах наполягає в повному обсязі. 
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 , заперечувала щодо задоволенні позовних вимог, суду пояснила, що постійно проживала з сином за однією адресою, перебувала на його утриманні, даний факт також підтверджується довідкою виконавчого комітету Вільнянської міської ради. Коли син зник безвісті, вона звернулася до пенсійного фонду для переходу на пенсію по втраті годувальника, та надала всі документи які від неї затребували, мети обману державного органу не мала, відповідно довідки проживала разом з сином з 2022 року, ще до того як звернулася до пенсійного фонду, вважає що пенсію отримувала на законних підставах, у тому що для нарахування пенсії не вистачало документів вважає себе не винною, крім того станом на розгляд справи отримує даний вид пенсії. 
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФ в Запорізькій області, звернулась 10.01.2024 із заявою про перехід з пенсії за віком на пенсію по втратті годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яку отримувала до жовтня 2024.
При перевірці пенсійної справи відповідачки встановлено, що відсутній документ що підтверджує факт сумісного проживання та перебування на утриманні померлого годувальника на дату смерті, який дає право для переходу на пенсію по втраті годувальника. 
У зв`язку з цим виникала переплата пенсії відповідачу в сумі 31 236,49 грн.
ОСОБА_1 було надіслано повідомлення від 25.12.2024 № 0800-0404-8/118450 щодо внесення переплати добровільно на відповідний розрахунковий рахунок. Однак кошти на рахунок не надійшли.
ІV. Оцінка Суду.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до вимог Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою КМУ №280 від 23.07.2014, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003. Цей Закон визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Відповідно до ст. Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Положеннями частини першої статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Відрахування з пенсії провадяться в установленому законом порядку на підставі судових рішень, ухвал, постанов і вироків (щодо майнових стягнень), виконавчих написів нотаріусів та інших рішень і постанов, виконання яких відповідно до закону провадиться в порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Отже, відрахування виплаченої надміру суми пенсії можливе за наявності однієї з двох умов: зловживання з його боку або подання страхувальником недостовірних даних. Вищевказаний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, визначає Порядок відшкодування коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 21 березня 2003 року №6-4.
Згідно пункту 3 вказаного Порядку суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Обов`язковою умовою стягнення надміру виплачених пенсій є допущення зловживань з боку пенсіонера та в жодному випадку вказані суми не можуть бути стягнуті у разі призначення її на підставі достовірних даних, формування яких не залежить від пенсіонера.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Згідно ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.
Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі №545/163/17 (провадження №61-33727сво18).
При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц (провадження №14-445цс18), постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №607/4570/17-ц (провадження №61-29030св18).
Суд зазначає, що обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.
Представник позивача вказує в позові, що при перевірці пенсійної справи відповідачки встановлено, що при перевірці пенсійної справи відповідачки встановлено, що відсутній документ що підтверджує факт сумісного проживання та перебування на утриманні померлого годувальника на дату смерті, який дає право для переходу на пенсію по втраті годувальника. У зв`язку з цим виникала переплата пенсії відповідачу в сумі 31 236,49 грн.
Отже, суд доходить до висновку, що заборгованість утворилась у зв`язку з невірним дотриманням норм законодавства при призначенні та виплаті пенсії. Зловживань з боку відповідача при отриманні приведеної в позові суми, позивач суду не надав.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.ст.12, 81 ЦПК України).
У статей 76, 78 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набута пенсії надана фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
При цьому, як встановлено, правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншій особі, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи.
В постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що лічильна (рахункова) помилка - це помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків. До лічильних помилок, наприклад, належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період.
Допущена позивачем надмірна виплата пенсії не може бути віднесена до рахункової помилки, пов`язане з арифметичним обчисленням, оскільки помилка має характер людського фактору і працівником управління при виконанні своїх повноважень та не може вважатися рахунковою помилкою.
В даному випадку надмірна виплата відбулась за відсутності рахункової помилки, тому, передбачені законом підстави для повернення безпідставно отриманих відповідачем коштів відсутні.
У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
Таким чином, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених стороною по справі в обґрунтування власної правової позиції, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.
Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
У позові Головного управління пенсійного фонду України в Запорізькій області до ОСОБА_1 про стягнення надміру отриманих коштів - відмовити повністю.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості щодо сторін у справі (учасники процесу):
Позивач: Головне управління пенсійного фонду України в Запорізькій області,ЄДРПОУ 20490012, адреса: Запорізька область, м. Запоріжжя, просп. Соборний, буд. 158-б.
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Суддя Ольга Валеріївна Швець
02.07.2026