ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/19494/22 Суддя (судді) першої інстанції: Панова Г. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,
суддів: Василенка Я.М.,
Ганечко О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, в якому просила: 
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову у перерахунку та виплаті пенсії згідно статті 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням підвищення розміру пенсії за віком за відстрочення часу її призначення згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 18 листопада 2021 року.
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що позивачу після переходу на інший вид пенсії - за віком, не виплачується підвищення до пенсії відповідно до статті 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на яке вона має право.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року у задоволенні позовних вимог – відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги – задовольнити. 
Зазначена апеляційна скарга обгрунтована тим, що оскільки позивач отримує пенсію з 18.11.2021, тому має право на перерахунок пенсії із підвищенням розміру пенсії згідно зі статтею 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 13.12.2016 року отримувала пенсію по інвалідності. По досягненню нею у 2021 році пенсійного віку - 60 років виявила бажання отримувати пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», звернувшись з відповідною заявою до відповідача.
У вересні 2022 року позивачці стало відомо, що їй не виплачується відповідна доплата до пенсії відповідно до статті 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з чим 08.09.2022 вона звернулася до відповідача з заявою, в якій просила підвищити розмір її пенсії у зв`язку із відстроченням часу її призначення.
Листом № 19899-19858/М-02/8-2600/22 від 14.09.2022 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві відмовило позивачці у відповідному підвищенні, враховуючи, що у періоди з 13.12.2016 по 17.11.2021 ОСОБА_1 отримувала пенсію по інвалідності, а станом на момент призначення пенсії норми статті 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не існувало, відтак заборгованість по виплаті їй пенсії відсутня. 
Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки будь-яких доказів того, що позивачка по досягненню пенсійного віку продовжила працювати, та, відповідно, має страховий стаж, здобутий після досягнення пенсійного віку, необхідність якого визначена вимогами норми статті 29 Закону № 1058-IV, суду не надано, тому судом не встановлено протиправності у рішенні відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплати позивачу доплати до пенсії, передбаченої нормами статті 29 Закону № 1058-IV.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Нормами ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII регулює питання пенсійного забезпечення та гарантував всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.
У відповідності до статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції чинній на момент призначення позивача пенсії за вислугу років) призначаються такі види державних пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.
Згідно статті 6 цього ж Закону особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором, за винятком пенсій інвалідам внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті Батьківщини чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи з виконанням інтернаціонального обов`язку.
З 1 січня 2004 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, який, згідно преамбули, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.
Отже, з 1 січня 2004 року Закон № 1058-ІV є основним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду.
Відповідно до статті 10 Закону № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Частиною третьою статті 45 Закону № 1058-IV встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами ПФУ.
При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.
Отже, на підставі аналізу наведених норм, колегія суддів дійшла висновку, що частиною третьою статті 45 Закону № 1058-ІV визначено порядок переведення з одного виду пенсії, призначеної саме за цим Законом, на інший. 
Відповідно до статті 29 Закону № 1058-IV, особі, яка набула право на пенсію за віком відповідно до цього Закону, але після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, виявила бажання працювати і одержувати пенсію з більш пізнього віку, пенсія за віком призначається з урахуванням страхового стажу на день звернення за призначенням пенсії з підвищенням розміру пенсії за віком, обчисленого відповідно до статті 27 цього Закону, на такий відсоток: на 0,5% - за кожний повний місяць страхового стажу, починаючи з місяця, наступного за місяцем досягнення пенсійного віку у разі відстрочення виходу на пенсію на строк до 60 місяців; на 0,75% - за кожний повний місяць страхового стажу, починаючи з місяця, наступного за місяцем досягнення пенсійного віку у разі відстрочення виходу на пенсію на строк понад 60 місяців. При цьому підвищення розміру пенсії за неповний рік страхового стажу не здійснюється.
З аналізу вказаної норми законодавства вбачається, що право на встановлення передбаченого частиною першою 1 статті 29 Закону №1058-IV підвищення до пенсії виникає у осіб: які набули право на пенсію за віком за нормами Закону 1058-IV (досягнули передбаченого віку та мали мінімальний необхідний стаж); - виявили бажання після досягнення передбаченого віку працювати і отримувати пенсію за віком на умовах Закону 1058-IV з більш пізнього віку.
Таким чином, підвищення розміру пенсії за віком визначене законодавцем як заохочувальний захід щодо осіб, які отримавши право на призначення пенсії за віком, виявили бажання працювати та одержувати пенсію з більш пізнього віку, тобто фактично відтермінували реалізацію права виходу на пенсію.
При цьому, у відповідності до правової позиції Верховного Суду у постанові від 17 травня 2019 року по справі № 511/777/17 для збільшення розміру пенсію у зв`язку з відстрочкою її призначення необхідними умовами є досягнення пенсійного віку, встановленого Законом № 1058 та наявність страхового стажу, здобутого після досягнення пенсійного віку.
Як свідчать матеріали справи, позивач у 2021 році досягнула передбаченого законом пенсійного віку, та у зв`язку з цим 18.11.2021 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про перехід на інший вид пенсії - за віком.
Як наслідок, з 18.11.2021 ОСОБА_1 було переведено на пенсію згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Разом з тим, будь-яких доказів, що позивачка по досягненню пенсійного віку продовжила працювати, та, відповідно, має страховий стаж, здобутий після досягнення пенсійного віку, необхідність якого визначена вимогами норми статті 29 Закону № 1058-IV, матеріали справи не містять. 
Відсутні також посилання на наявність таких документів у позивача при зверненні від 08.09.2022 до пенсійного фонду. 
Відтак, оскільки не встановлено протиправності у рішенні відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплати позивачу доплати до пенсії, передбаченої нормами статті 29 Закону № 1058-IV, тому підстави для задоволення позовних вимог – відсутні.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді Я.М. Василенко

О.М. Ганечко