ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/6000/25 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Бужак Н.П.
Суддів: Файдюка В.В., Черпака Ю.К.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 року, суддя Дубіна М.М., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування постанов,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати повністю постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Чернігівській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 09.04.2025 № ПШ 139308 про застосування адміністративного-господарського штрафу в сумі 17 000,00 грн;
- визнати протиправною та скасувати повністю постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Чернігівській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 23.04.2025 № ПШ 139471 про застосування адміністративного-господарського штрафу в сумі 17 000,00 грн. 
Свої вимоги обґрунтовує тим, що саме перевізник несе відповідальність за порушення Закону України від 05.04.2001 №2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон №2344-ІІІ). Однак, позивач не був перевізником, що виключає можливість накладення на нього адміністративно-господарського штрафу за порушення діяльності у сфері господарювання.
Відповідно до ухвали Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.06.2025 справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 року адміністративний позов задоволено .
Не погодившись з рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду, Державна служба України з безпеки на транспорті звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для виходу із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляцйна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.
ОСОБА_1 є власником транспортного засобу з державним номерним знаком НОМЕР_1 . 
Постановою відділу державного нагляду (контролю) у Чернігівській області Укртрансбезпеки від 09.04.2025 № ПШ 139308 про застосування адміністративного-господарського штрафу до ОСОБА_1 застосовано адміністративно -господарський штраф в сумі 17 000,00 гривень. 
Відповідно до оскаржуваної постанови зазначено, що ОСОБА_1 , 12.03.2025, 15:01, а/д М-01, 97 км, НОМЕР_1 акт №118825, водій ОСОБА_2 здійснено перевезення пасажирів за відсутності на момент перевірки документів, визначених статтею 39 Закону №2344-III, відповідальність передбачена абз. 3 частини першої статті 60 Закону №2344-III.
Постановою відділу державного нагляду (контролю) у Чернігівській області Укртрансбезпеки від 23.04.2025 № ПШ 139471 про застосування адміністративного-господарського штрафу до ОСОБА_1 застосовано адміністративно -господарський штраф сумі 17 000,00 гривень. 
Згідно до оскаржуваної постанови встановлено, що ОСОБА_1 , 24.03.2025, 11:25, а/д М-01, 97 км, НОМЕР_1 акт №118921, водій ОСОБА_3 здійснено перевезення пасажирів за відсутності на момент перевірки документів, визначених статтею 39 Закону №2344-III, відповідальність передбачена абз. 3 частини першої статті 60 Закону № №2344-III.
Разом з цим, скаржником до апеляційної скарги долучено нові докази, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції та не витребувані судом, проте дослідженні судом апеляційної інстанції. Так позивачем надано щотижневий графік проведення рейдових перевірок працівниками відділу державного нагляду (контролю) у Чернігівській області у період з 10.03.2025 по 16.03.2025 та направлення на рейдову перевірку від 06.03.2025 за підписом в.о. начальника відділу Руслана Петренка.
За результатами рейдової перевірки старшим державним інспектором Відділу державного нагляду Семенчук Р. було складено Акт №118825 від 12 березня 2025 .
В даному Акті зазначено, що перевірка проводилась на а/д М-01,Київ-Чернігів-Нові Яриловичі 97 км. Дата і час перевірки - 12.03.2025 о 15-01, автомобіль Мерседес Бенц, д.н.з. НОМЕР_1 . що належить ОСОБА_1 .
Під час перевірки встановлено порушення при наданні послуг з перевезення пасажирів в режимі нерегулярних перевезень по маршруту Борзна-Київ. У водія на момент перевірки відсутні документи, визначені ст. 39 ЗУ «Про автомомбільний транспорт» та п.2.3 Інструкції, затвердженої наказом від 24.06.2010, а саме договір із замовником транспортних послуг і документи, що засвідчують оплату транспортних послуг, щоденні реєстраційні листи режимів праці та відпочинку за 12.03.2025 та попередні 28 діб; абз 3 ч. 1 ст. 60 Закону - перевезення пасажирів за відсутності на момент перевірки документів, визначених ст. 39 Закону.
09 квітня 2025 року в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Чернігівській області розглянуто справу 09.04.2025 про застосування адміністративно-господарського штрафу та накладено на ОСОБА_1 штраф у розмірі 17000 грн. Підставою для накладення штрафу стали допущені ОСОБА_1 порушення ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» - перевезення пасажирів за відсутності на момент перевірки документів, визначених абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
24 березня 2025 року старшим державним інспектром відділу державного нагляду (контролю) у Чернігівській області Поклад О.В. складено акт №118921 проведення перевірки вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.
В Акті зазначено, що на автодорозі М-01 Київ-Чернігів-Н.Яриловичі, 97 км, 24.03.2025 об 11-25 проведено перевірку транспортного засобу Мерседес Бенц, д.н.з. НОМЕР_1 . Водій ОСОБА_3 , автомобіль належить ОСОБА_1 . Під час перевірки виявлено порушення при перевезенні пасажирів в режимі нерегулярних перевезень. Зі слів водія, в салоні автобуса знаходилось 8 пасажирів по маршруту Київ-Борзна. На момент проведення перевірки у водія відсутні документи, передбачені ст. 39 Закону «Про автомобільний транспорт», договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, у т.ч. порушення, відповідальність за які передбаченна ст. 60 Закону Про автомобільний транспорт», абз. 3 ч. 1 - перевезення пасажирів за відсутності документів, передбачених ст. 39 Закону.
Також скаржником надано до суду щотижневий графік проведення рейдових перевірок працівниками відділу державного нагляду (контролю) у Чернігівській області у період з 24.03.2025 по 30.03.2025 та направлення на рейдову перевірку від 21.03.2025 за підписом в.о. начальника відділу Андрія Москвичова.
Листом від 20.03.2025 відділом державного нагляду у Чернігівській області на ім`я ОСОБА_1 направлено повідомлення про розгляд справи 09 квітня 2025 року з 10.00 до 11.00. Також у листі заначена адреса місця розгляду та роз`яснено яка справа буде слухатись, роз`яснено права та обов`язки особи.
Зазначений лист отримано 26.03.2025 і в графі «ОСОБИСТО» проставлено підпис особи.
Отже, відповідачем не була порушена процедура проведення перевірок та процедура розгляду справ. 
У позовній заяві позивач на дану обставину не посилався, а суд першої інстанції не надавав їй оцінки.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України "Про автомобільний транспорт" від 05 квітня 2001 року № 2344-III, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2344-III).
Статтею 3 Закону № 2344-III визначено, що цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.
Відповідно до ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено перелік документів для нерегулярних пасажирських перевезень, зокрема:
- для автомобільного перевізника - ліцензія, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України;
- для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, інші документи, передбачені законодавством України.
Відповідно до статті 6 Закону № 2344-III реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.
Пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103(далі - Положення №103), визначено, що Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад, територій та інфраструктури (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Згідно з пунктом 8 Положення №103 Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами визначає Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (далі - Порядок №1567).
Відповідно до пункту 2 Порядку №1567 Державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.
Згідно з пунктом 15 Порядку №1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону; додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) (далі - Європейська угода); відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам; оснащення таксі справним таксометром; відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу; додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху; наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду - відповідного посвідчення; додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.
Виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму (пункт 20 Порядку №1567).
При цьому, положеннями пункту 25 Порядку №1567 визначено, що справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб`єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб`єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.
Статтею 48 Закону № 2344-III визначено, що автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються вантажні перевезення.
Абзацами 3, 16 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20 відсотків, але не більше 30 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
З аналізу наведених вище норм законодавства вбачається, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 Закону № 2344-ІІІ.
При цьому, Законом № 2344-ІІІ передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу саме до автомобільних перевізників.
Згідно зі статтею 1 Закону № 2344-ІІІ автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Колегія суддів зазначає, що положення статті 60 згаданого Закону застосовуються виключно до автомобільного перевізника і не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт
Таким чином, аналізуючи наведені вище положення законодавства у зіставленні з обставинами цієї справи колегія суддів виходить передусім з того, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ,застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників транспортного засобу. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть співпадати.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка є сталою та послідовною і неодноразово зазначалась у постановах, зокрема, від 22 лютого 2023 року у справі № 240/22448/20, від 12 жовтня 2023 року у справі №280/3520/22 та від 07 грудня 2023 року у справі № 620/18215/21.
Ураховуючи наведене, необхідним є встановлення того факту, чи є позивач перевізником в розумінні положень Закону № 2344-III.
У позовній заяві позивач зазначив, що він є власником транспортного засобу, Д.Н.З. НОМЕР_1 , але не є суб`єктом господарювання, автомобільним перевізником, водієм у вказаних правовідносинах, а отже не може бути притягнутий до відповідальнсоті.
Разом з тим, позивач не надав до суду жодного доказу, який би свідчив, де знаходився належний йому автомобіль 12 березня 2025 року та 24 березня 2025 року, на якій підставі даним автомобілем керували відповідно водії ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , особи яких було встановлено інспекторами та копії технічного паспорту надало до справи разом з посвідченнями водіїв.
Також позивачем не надано будь-яких пояснень того, що за пасажири перебували у транспортному засобі, що йому належить, під час перевірки та на якій підставі водії здійснювали іх перевезення.
Суд першої інстанції даних обставин не перевірив та не надав їм належної оцінки, як і не витребував у відповідача відповідних документів щодо обставин справи.
Разом з тим суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив,що що на момент здійснення перевірки транспортного засобу, який належить позивачу, перевізником був Фізична особа підприємець ОСОБА_5 , що підтверджено копією тимчасового реєстраційного талону НОМЕР_2 , оскільки вказаний транспортний засіб у відповідності до вимог чинного законодавства був переданий позивачем у користування вказаному суб`єкту господарювання, а тому позивач у спірних правовідносинах не мав статусу автомобільного перевізника, та не міг бути суб`єктом відповідальності. 
Посилання суду першої інстанції на Тимчасовий реєстраційний талон №007401, виданий на автомобіль на ім`я ОСОБА_5 , не є доказом, що останній є перевізником у розумінні норм чинного законодавства.
Як убачається з матеріалів справи, на момент проведених перевірок будь-яких доказів того, що зазначена особа є перевізником, надано не було.
Так, до справи було долучено саме свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль на ім`я ОСОБА_1 , яке працівникам Державної служби було надано під час перевірки.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що тимчасовий талон лише підтверджує, що особа має право керування чужим автомобілем. Статус же перевізника вимагає наявності інших документів, які підтверджують комерційну чи господарську діяльність.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що саме власник автомобіля, а в даному випадку позивач, має нести відповідальність за порушення Закону України «Про автомобільний транспорт» під час перевезення пасажирів, що підтверджується доказами, дослідженими в ході апеляційного розгляду справи.
Також до суду апеляційної інстанції позивач не надав доказів, які б спростовували зазначені в актах перевірки та у постановах доводи.
Відповідно до ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи вчинені (прийняті) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За змістом ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких підстав, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленняв нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення;
За змістом ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті задовольнити.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 року скасувати.
Ухвалити у справі нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправними та скасування постанов про застосування адміністративно-господарських санкцій.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Кобаль М.І.

Черпак Ю.К.