ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/14607/24 Головуючий суддя І інстанції Поліщук Т. В.
Провадження № 22-ц/818/1455/26, 22-ц/818/1664/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про відшкодування шкоди, з них

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року  м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є., 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мосейчук Анастасії Ігорівни та представника ОСОБА_2 - адвоката Марцонь Дмитра Григоровича на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харченко Любові Леонідівни, ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Марцонь Д.Г., звернулась до суду з позовною заявою до приватних нотаріусів Харченко Л.Л., Майдибури О.В., в якій просила стягнути з кожної з них на її користь по 2 350 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій, та стягнути з відповідачів судові витрати по справі.
Рішенням Салтівського районного суду м.Харкова від 23 жовтня 2025 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди по 20000 грн. з кожної. 
Стягнуто з приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харченко Любові Леонідівни та ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 128 (сто двадцять вісім) грн. 69 коп., в рівних частках по 64 (шістдесят чотири) грн. 35 коп. з кожного.
Ухвалою Салтівського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2025 року заяву представника ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення повернуто без розгляду.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 – адвокат Краснов І.В. просив ухвалу скасувати, та направити справу для продовження розгляду, з покликанням на її незаконність та необґрунтованість.
В апеляційній скарзі на рішення суду по суті спору представник ОСОБА_3 – адвокат Краснов І.В. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ПН ХМСНО Харченко Л.Л. грошових коштів на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди та відповідної суми судових витрат – скасувати, та у задоволенні позову в цій частині відмовити.
Скарга мотивована тим, що позов не доведений, а суд визначив розмір відшкодування моральної шкоди без урахування всіх обставин, які мають істотне значення, та без врахування вимог розумності і справедливості.
Ухвалою Харківського апеляційної суду від 25 червня 2026 року було задоволено клопотання ОСОБА_2 про відмову від позову в частині позовних вимог до відповідача приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харченко Любові Леонідівни, та була прийнята її відмова від позову в цій частині.
Клопотання представника ОСОБА_3 – адвоката Краснова Івана Вікторовича про відмову від вищевказаних апеляційних скарг також було задоволено.
Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 02 березня 2026 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харченко Любові Леонідівни про відшкодування моральної шкоди – визнано нечинним.
Провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Краснова Івана Вікторовича на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 02 березня 2026 року та провадження у справі позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харченко Любові Леонідівни про відшкодування моральної шкоди - закрито.
Провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Краснова Івана Вікторовича на ухвалу Салтівського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2025 року – також закрито.
У подальшому суд апеляційної інстанції розглянув скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Марцонь Д.Г. на рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволення позову, який був розглянутий судом до відповідачки ОСОБА_1 та її апеляційну скаргу на рішення суду по суті спору в частині задоволення позову. 
Так, представник ОСОБА_2 - адвокат Марцонь Д.Г. в апеляційній скарзі на рішення суду про часткове задоволення позову вказав на порушення судом норм матеріального та процесуального права, і просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Скарга мотивована тим, що суд не надав належної оцінки наявним у справі копій медичних документів та щодо сіфмей1ного стану позивачки, які у повній мірі підтверджують заявлені вимоги, оскільки підтверджують ступінь та глибину страждань позивачки, спричинених протиправними діями відповідачки ОСОБА_1 , які мали негативний вплив на здоров`я позивачки та її подружнє життя. 
Таким чином, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, передбачені статтями 9, 89 та 263 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки у зв`язку з ігнорування наявності в матеріалах справи перекладу на українську мову доказів, викладених іноземною мовою, та їх неналежною оцінкою, суд першої інстанції неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, а саме характер та обсяг завданої позивачці моральної шкоди.
На думку апелянта посилання суду першої інстанції на нібито «відмову позивачки від проходження судово-психіатричної експертизи» є безпідставним та суперечливим, оскільки ухвалою суду від 08 травня 2025 року у цій справі у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення експертизи відмовлено з підстав його необґрунтованості. Експертиза у справі не призначалася, тому позивачка не могла відмовитися чи ухилитися від її проходження. Більше того, суд сам визнав, що для дослідження обставин справи спеціальні знання не потрібні, а зібраних доказів достатньо. 
Суд першої інстанції також проігнорував усталену практику ЄСПЛ щодо неприпустимості вимагати від особи спеціального доведення моральної шкоди. У сукупності ці порушення свідчать про неправильне встановлення фактичних обставин та незаконне обмеження прав позивачки, що й зумовило ухвалення помилкового рішення у справі в оскаржуваній частині.
Суд першої інстанції не звернув уваги, що внаслідок протиправної поведінки відповідачів було порушено спадкові права та право власності позивачки. Така протиправна поведінка відповідачів є джерелом моральної шкоди. Тривалий період невизначеності, необхідність неодноразових звернень до судів та інших органів, витрати часу, ресурсів та нервових переживань є складовими моральної шкоди, незалежно від кінцевого майнового результату. 
Моральні страждання у позивачки виникли саме у зв`язку з тим, що спадкове майно було незаконно поділено, а позивачка була поставлена в ситуацію потенційної повної втрати житла, що залишила у спадок їй матір. Той факт, що це право було відновлено через роки судових процесів, не усуває та не пом`якшує факту душевних страждань позивачки, які вже відбулися. 
Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме неправильно розтлумачив норми ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, оскільки безпідставно пов`язав ступінь та глибину душевних страждань з фактом відсутності остаточної втрати майна та не врахував, що сам факт порушення спадкових прав та права власності і тривале перебування позивачки у стані правової невизначеності та загрози втрати спадщини, суттєвими наслідками для здоров`я, особистого і сімейного життя позивачки - є повноцінною підставою для відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про незначний характер завданих страждань та безпідставно зменшив розмір сатисфакції, що не відповідає вимогам розумності та справедливості. 
У відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Марцонь Д.Г. представниця відповідачки ОСОБА_1 – адвокат Мосейчук А.І. просить апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення.
Відзив мотивовано тим, що без апостилю первинний документ не має юридичної сили в країні призначення.
Як вбачається з матеріалів даної справи № 643/14607/24 позивач пред`являючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди з відповідачів на підтвердження наявності моральної шкоди/причинного зв`язку між допискою до довіреності від 26.02.2020 та моральною шкодою надав медичні документи та документи щодо сімейного стану позивачки, які на думку апелянта не підтверджують як наявності безпосередньо моральної шкоди про яку міститься посилання у позовній заяві – душевні страждання, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України), так і причинного зв`язку між діянням відповідачки ОСОБА_1 (внесення дописки до довіреності від 26.02.2020) та начебто душевними стражданнями позивачки. 
Позивачкою всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог щодо відповідачки ОСОБА_1 , висновки суду з цього приводу належним чином не обґрунтовані.
В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_1 – адвокат Мосейчук А.І. посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права просить рішення скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 20000 грн та відшкодування судових витрат.
Скарга мотивована тим, суд першої інстанції не дослідив та не з`ясував, зокрема: наявність у позивачки душевних страждань від дій кожного з відповідачів, та конкретні докази, якими вони підтверджуються. 
Вказано, що судом не встановлено, що саме по собі внесення відповідачкою ОСОБА_1 дописки до Довіреності, без подальшого посвідчення відповідачкою ОСОБА_3 . Договору про поділ спадщини та видання на підставі останнього свідоцтва про право на спадщину - не призвело би до жодних моральних страждань; суд не дослідив відсутність причинно-наслідкового зв`язку між внесенням дописки до Довіреності та начебто моральною шкодою Позивача, яка не підтверджена жодними належними та допустимими доказами; що саме стало «джерелом» так званих моральних страждань від дій окремо кожного з відповідачок (незгода з результатами поділу спадкового майна чи виключно дописка у Довіреність, яка сама по собі, не мала жодних наслідків); протоколу опитування особи за її згодою від 14.12.2024 року – рідного батька ОСОБА_2 , в якому містяться причини наявності справи № 643/18223/21;
Також зазначено, що оскільки відповідно до частини сьомої статті 82 ЦПК України правова оцінка, надана судами певним фактам (в даному випадку діям приватних нотаріусів) при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду, як зазначено про це в ухвалі Верховного Суду від 22.10.2025 по справі № 643/18223/21, - тому суд першої інстанції при розгляді даної справи № 643/14607/24 мав самостійно встановити наявність всіх підстав для стягнення моральної шкоди. Суд на думку апелянта безпідставно поклав в основу свого рішення по цій справі судові рішення по іншій справі № 643/18223/21, всупереч усталеної правової позиції викладеної, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22.04.2024 року по справі № 279/1834/22 про обов`язкове встановлення: наявності моральної шкоди; протиправності поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вини особи, яка завдала моральної шкоди, - щодо кожного з відповідачок окремо.

Суд першої інстанції, посилаючись на мотивувальні частини рішень Московського районного суду м. Харкова від 24.08.2023 року та постанови Харківського апеляційного суду від 12.12.2023 року у справі № 643/18223/21, дійшов безпідставного висновку про протиправність діяння відповідачки ОСОБА_1 про внесення дописки до Довіреності, яка сама по собі без подальших діянь, які нею не вчинялися, не є підставою для будь-якого стягнення грошових коштів.
Вважає, що моральна шкода у вигляді «душевних переживань та у хвилюванні через необхідність звернення до суду задля повернення свого майна», які суд першої інстанції безпідставно вважає доведеними моральними стражданнями, - для позивачки була спричинена не дією відповідачки ОСОБА_1 з внесення нею дописки у Довіреність, а власним волевиявленням позивачки та спором, пов`язаним з її незгодою з результатами поділу спадкового майна за договором, до якого відповідачка ОСОБА_1 не має відношення. 
Тому на думку апелянта суд безпідставно поклав відшкодування моральної шкоди на неї.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 представник позивачки ОСОБА_2 – адвокат Марцонь Д.Г. просить її залишити без задоволення, а рішення в оскаржуваній відповідачкою частині - залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що суд був позбавлений можливості перевірити чи є письмові пояснення ОСОБА_4 правдивими, чи не надавалися вони під тиском, за винагороду, під впливом обману тощо, чи є ОСОБА_4 дієздатною особою. До того ж ОСОБА_4 був відповідачем у справі № 643/18223/21, а ОСОБА_5 позивачем. Це свідчить про його зацікавленість в ухваленні судових рішень не на користь позивачки ОСОБА_6 . Таким чином, протокол опитування ОСОБА_4 є недостовірним та недопустимим доказом у даній справі.
Зауважує, що внесення відповідачкою ОСОБА_1 дописки у довіреність перебуває у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з моральною шкодою, завданою відповідачами ОСОБА_7 .
Суд першої інстанції, дослідивши у цій справі ідентичні докази та надавши їм власну оцінку, обґрунтовано врахував правові висновки, викладені у мотивувальних частинах судових рішень у справі № 643/18223/21, що не суперечить ч. 7 ст. 82 ЦПК України.
Наявність протиправної поведінки, моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між ними та вини відповідачки підтверджується матеріалами справ
Відмова суду першої інстанції у задоволенні клопотань відповідачки ОСОБА_1 була законною, обґрунтованою та такою, що не порушує принципів змагальності й повного та всебічного з`ясування обставин справи, оскільки зазначені клопотання не містили належного обґрунтування, не були необхідними для встановлення істотних обставин спору та мали ознаки спрямованості на затягування судового розгляду, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними і не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Оскільки, ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 червня 2026 року прийнято відмову ОСОБА_2 від позову, заявленого до ОСОБА_3 та в цій частині рішення визнано нечинним і провадження у справі закрито, а також – було прийнято відмову ОСОБА_3 від її апеляційних скарг, із закриттям апеляційного провадження в цій частині, як вже було зазначено вище, - колегія суддів відповідно до ст. 367 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів згаданих апеляційних скарг позивачки та відповідачки ОСОБА_1 і позовних вимог, заявлених до неї у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що: апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мосейчук Анастасії Ігорівни – слід залишити без задоволення; апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Марцонь Дмитра Григоровича - задовольнити частково, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржене рішення суду не повністю відповідає.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд вважав, що позивачка не довела, що розмір душевних страждань, які були їй завдано у даному випадку заслуговує на відшкодування у заявленому розмірі. При цьому суд врахував, що надана позивачкою довідка доктора Енріка Б`янко про стан здоров`я ОСОБА_2 від 18.10.2024, не доводить причино-наслідкового зв`язку щодо погіршення здоров`я, розлучення та емоційного стану позивачки з подіями, які стали предметом розгляду справи № 643/18223/21 Московським районним судом м. Харкова та Харківським апеляційним судом. 12.12.2023.
Моральні страждання позивачки виявились у душевних переживаннях та у хвилюванні через необхідність звернення до суду задля повернення свого майна.
Враховуючи обставини справи, характер та обсяг завданої шкоди, враховуючи, що позивачкою майно не втрачено, вимушені зміни у житті позивачки, яка докладає додаткових зусиль для захисту своїх прав, а також вимоги розумності і справедливості, - суд дійшов висновку про відшкодування моральної шкоди в розмірі по 20000 грн., які підлягають стягненню з кожного з відповідачок, що відповідає характеру та обсягу страждань позивачки, яких вона зазнала, тому позов підлягає частковому задоволенню.
Колегія суддів не повністю погоджується з таким висновком суду.
Спірні правовідносини врегульовані наступними нормами матеріального права, з урахуванням відповідних висновків касаційного суду щодо їх змісту у спірних правовідносинах.
Статтею 11 ЦК України регламентовано підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, серед яких, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі.
У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Відповідно до ст. 23 ЦК України:
1. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
2. Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
3. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
4. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
5. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 296/3325/20 (провадження № 61-6408св21).
Позивачка посилаючись на норми статті 1167 ЦК України, вказувала, що внаслідок протиправних дій нотаріусів ОСОБА_3 , Майдибури О.В., що вчинили неправомірні дії, які не узгоджується із Законом України "Про нотаріат", позивачці була заподіяна моральна шкода, яку вона оцінила у розмірі по 2 350 000,00 грн. з кожного з них.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між стверджуваними душевними та психологічними стражданнями, які обґрунтовані погіршенням стану здоров`я, зміною сімейного стану позивачки та втратою житла, зруйнованими планами на повернення до України та протиправними діями відповідачки ОСОБА_1 , оскільки у справі відсутні належні, допустимі та достатні у розумінні ст. 76 ЦПК України докази на підтвердження негативного впливу на здоров`я позивачки, зміни її сімейного стану (розлучення з чоловіком), чи втрати частини спадщини – житла, яка фактично не відбулася, оскільки її спадкові права були захищені у судовому порядку.
Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивачки ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 20). За життя ОСОБА_8 01.04.2011 склала заповіт, в якому зробила розпорядження на випадок своєї смерті, відповідно до якого все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Гапоновим Є.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 5-402 (т. 1 а.с.58). 
26.02.2020 ОСОБА_2 склала у приватного нотаріуса Київського МНО Майдибури О.В. заяву про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті матері ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 57).
Позивачкою надано копію довіреності від 26.02.2020, посвідчену приватним нотаріусом Київського МНО Майдибурою О.В., реєстровий № 2853, якою вона уповноважила ОСОБА_10 , серед іншого, бути її представником з питань ведення спадкової справи та отримання Свідоцтв про право на спадщину, після її померлої матері та копію цієї ж довіреності від 26.02.2020, посвідчену приватним нотаріусом Київського МНО Майдибурою О.В., реєстровий № 2853, з дописом, а саме: підписати договір про поділ спадщини» (т.1 а.с.65-70). 
26.03.2020 між ОСОБА_10 , який діяв від імені позивачки та ОСОБА_4 укладено договір про поділ спадщини, за яким сторони домовились, що у спадщину до ОСОБА_2 переходить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , а у спадщину до ОСОБА_4 – 1/2 частка квартири АДРЕСА_2 , поділ вчиняється сторонами з доплатою у розмірі 279600,00 грн, що складає еквівалент 10000 доларів США, які ОСОБА_4 сплатив ОСОБА_10 для ОСОБА_2 до посвідчення цього договору з дотриманням вимог діючого законодавства (т.1 а.с.65-66).
Того ж дня, 26.03.2020 на підставі заповіту та договору про поділ спадщини нотаріусом ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстровий № 846 та на підставі ст. 1261 ЦК України і договору про поділ спадщини видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_4 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 23, 35).
Представник позивачка в позовній заяві зазначив, що ОСОБА_2 перебуваючи в Україні, дізналася про те, що ОСОБА_10 від імені останньої уклав з ОСОБА_4 договір про поділ спадщини від 26.03.2020, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Харченко Л.Л., реєстровий № 845, копію якого вона отримала у приватного нотаріуса Харківського МНО Харченко Л.Л. Однак, ОСОБА_2 не уповноважувала ОСОБА_10 на укладання вказаного договору, яким останній фактично розпорядився належним їй майном без жодних правових підстав та всупереч її волі, а тому ОСОБА_2 звернулася до Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області з заявою про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. За заявою було відкрите кримінальне провадження № 12021221170001768 від 30.07.2021 (т.1 а.с. 49-56, 71).
Крім того, ОСОБА_2 у жовтні 2021 року звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій, прохала суд визнати недійсними вищевказані договір про поділ спадщини та свідоцтва про право на спадщину.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.08.2023 у справі № 643/18223/21 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Майдибура О.В., ОСОБА_10 про визнання недійсними договору про поділ спадщини та свідоцтв про право на спадщину задоволено, визнано недійсним договір про поділ спадщини від 26.03.2020, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л., зареєстрований в реєстрі за № 845, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л. 26.03.2020, зареєстроване в реєстрі за № 846, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л. 26.03.2020, зареєстроване в реєстрі за № 848 (т.4 а.с.89-99).
Постановою Харківського апеляційного суду від 12.12.2023 у згаданій справі № 643/18223/21 апеляційні скарги ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л., представниці приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Майдибури О.В. – адвоката Мосейчук А.І. та представника ОСОБА_10 – ОСОБА_11 - залишено без задоволення, рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 серпня 2023року залишено без змін.
В зазначеній постанові Харківського апеляційного суду від 12.12.2023 у справі № 643/18223/21 суд також зазначив, що судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що приватний нотаріус Майдибура О.В. не мала права вносити дописи до довіреності у вищевказаний спосіб, оскільки пункти 6.12, 6.13 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України 22.12.2010 № 3253/5 (в редакції, що діяла на момент вчинення нотаріальних дій) не застосовуються до нотаріально оформлюваних документів, які потребують підпису особи, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії, отже вносити зміни до довіреності нотаріус мала у спосіб, встановлений пунктами 7.1 та 7.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакції від 07.02.2020 р.) та ст. 654 ЦК України.
При цьому колегія суддів у вказаній постанові від 12.12.2023 у справі № 643/18223/21
(провадження № 22-ц/818/2236/23) встановила, що:
«..суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що вчинений ПН Київського МНО Майдибура О.В. допис: «підписати договір про поділ спадщини», не є виправленням, оскільки істотно збільшує повноваження представника.
Приватний нотаріус Харченко Л.Л., приймаючи вказану довіреність та посвідчуючи договір про поділ спадкового майна була обізнана з порядком внесення змін до договору, які встановлені ЦК України та пунктами 7.1 і 7.2 Порядку і мала б вимагати у представника Литвиненко К. надати належним чином оформлені зміни до довіреності чи нову довіреність, або відмовити в посвідченні договору про поділ спадкового майна, оскільки допис в довіреності є не виправленням арифметичної/орфографічної описки, а зміною, що розширила права представника у спосіб, не передбачений законодавством».
Судом також встановлено, що Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції № 7789/Л-244/15.6 від 24.02.2023 розглянуто звернення ОСОБА_2 на дії приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харченко Л.Л. та міжрегіональним управлінням встановлено, що до заведеної спадкової справи № 129/2019 приватним нотаріусом Харченко Л.Л. долучена копія довіреності від імені ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_10 , яка посвідчена приватним нотаріусом Київського МНО Майдибура О.В. 26 лютого 2020 року за реєстровим № 2853. Згідно зі змісту довіреності, повіреній особі були надані повноваження представництва інтересів в усіх установах, підприємствах та організаціях з питань, у тому числі по веденню спадкової справи, подачі заяви та отримання свідоцтва про право на спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 .
В тексті посвідченої від імені ОСОБА_6 довіреності мають місце дописки стосовно надання повноважень представнику, а саме: «підписати договір про поділ спадщини»; дописки застережені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майдибура О.В. підписом та печаткою, між тим саме на яких умовах повинен бути посвідчений договір повіреною особою не зазначено, право повіреній особі отримати гроші за цим договором довіреністю не передбачено, що не забезпечує належне виконання вимог ст. 44 Закону України «Про нотаріат» та п. 4 гл. 4 р. I, пп. 2.1 п. 2 гл. 4 р. II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 № 282/20595 (т. 1 а.с. 45-48).
Відповідно до результатів розгляду скарги ОСОБА_2 за № 8312/9.1-23/вх.Л-787-23 від 20.02.2023 Центральним міжрегіональним управлінням встановлено, що приватним нотаріусом Майдибура О.В. внесено дописку у тексті документа (довіреності), який потребує підпису особи, без врахування вимог пунктів 6.12, 6.13 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України 22 грудня 2010 року № 3253/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2010 року за № 1318/18613 (в редакції, що діяла на момент вчинення нотаріальних дій) (т. 1 а.с.41-44).
Відповідно до рішення № 2 від 22.04.2024 Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату Міністерства юстиції України анулювано свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, видане Міністерством юстиції України 27 жовтня 2015 року за № 9217 на ім`я ОСОБА_1 , на підставі підпункту «з» пункту 2 частини першої статті 12 Закону України «Про нотаріат» (т. 1 а.с.24-34). 
У зазначеному рішенні Вища кваліфікаційна комісія нотаріату зазначила, що вказані порушення законодавства, встановлені рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.08.2023 та постановою Харківського апеляційного суду від 12.12.2023 у справі № 643/18223/21, що набрали законної сили, повністю обґрунтовують наявність достатніх та безспірних підстав для анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю, виданого на ім`я ОСОБА_1 відповідно до підпункту «з» пункту 2 частини першої статті 12 Закону України «Про нотаріат».
Наказом Міністерства юстиції України № 1299/5 від 01.05.2024 анульовано свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, видане Міністерством юстиції України 27 жовтня 2015 року за № 9217 на ім`я ОСОБА_1 (т. 1 а.с.40).
Відповідно до рішення № 6 від 22.04.2024 Вища кваліфікаційна комісія нотаріату міністерства юстиції України комісія вирішила на підставі пунктів 2,10 порядку № 1904/5 продовжити строк розгляду Подання та перенесення розгляду питання про анулювання свідоцтва про право на заняття нотаріальною діяльністю, виданого Міністерства юстиції України 12 листопада 1997 року за № 2840 на ім`я ОСОБА_12 (т.1 а.с. 186-187).
На час розгляду справи відсутні рішення, які б свідчили про скасування рішення № 2 від 22.04.2024 Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату Міністерства юстиції України.
Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України щодо процесуального обов`язку доведення підстав своїх вимог та заперечень, сторони не надали до суду належних, допустимих та достатніх доказів на спростування вищевказаних обставин справи, які судом були належним чином обґрунтовані. Надані позивачкою до справи медичні документи та документи щодо зміну її сімейного стану, самі по собі не підтверджують їх безпосередній та достатній причинний зв`язок із згаданими порушеннями приватними нотаріусами Закону України «Про нотаріат».
Суд першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, яка передбачає, що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній чи адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, - обґрунтовано вважав преюдиціальними у даній справі обставини щодо вищевказаних порушень нотаріусами Харченко Л.Л. та ОСОБА_13 порядку посвідчення документів, які встановлені рішенням суду у цивільній справі № 643/18223/21, зокрема про порушення приватним нотаріусом Майдибура О.В. законного порядку посвідчення Довіреності, яка була використана при укладенні спадкових договорів, які в межах вказаної справи № 643/18223/21 з цих підстав були успішно оспорені позивачкою.
При цьому колегія суддів зважає на те, що згідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Так, чинним на день апеляційного розгляду цієї справи №643/14607/24 рішенням Московського (нині Салтівського) районного суду м. Харкова від 24.08.2023 у справі № 643/18223/21 (провадження № 2/643/910/23) було встановлені наступні обставини:
«з витребуваних судом у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Майдибури О.В. матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення довіреності вбачається, що 26.02.2020 ОСОБА_2 видала довіреність ОСОБА_10 на представництво її інтересів, якою уповноважила останнього серед іншого, бути її представником з питань ведення спадкової справи та отримання свідоцтв про право на спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , для чого надала право, зокрема, подавати заяви до нотаріуса про отримання свідоцтв про право на спадщину, отримати свідоцтва про право на спадщину на належне спадкове майно, зареєструвати право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, укладати договори оренди щодо належного позивачу нерухомого та рухомого майна, попередні договори купівлі-продажу, строком та на умовах на власний розсуд представника, з правом підписання таких договорів оренди та попередніх договорів купівлі-продажу, з правом отримання належних позивачу коштів (в тому числі авансу, завдатку в рахунок ціни нерухомості). Вказана довіреність зареєстрована 26.02.2020 у реєстрі за № 2853.
Документи, на підставі яких видано довіреність: посвідчена копія паспорту позивача з перекладом на українську мову, витяг з реєстру довіреностей. Інших документів, що стосуються укладення довіреності, внесення в неї змін нотаріусом суду не направлено (т. 3, а.с. 1-9).
Як вбачається з копії довіреності, вона має допис від руки на обороті першого аркушу в кінці другого абзацу наступного замісту: «підписати договір про поділ спадщини» та на другому аркуші після підпису ОСОБА_14 , посвідчувального напису, підпису приватного нотаріуса і проставленої печатки наступного змісту: «дописаному: підписати договір про поділ спадщини» вірити Приватний нотаріус Майдибура О.В.», підпис нотаріуса та печатка, у нижньому правому куті копія довіреності містить номери бланків 022841 та 022842, які використані нотаріусом для оригіналу довіреності. Копія довіреності, що надіслана нотаріусом повністю співпадає з копіює довіреності, виготовленою на спеціальному бланку, що знаходиться в матеріалах спадкової справи.
Дати проставлення вказаного допису довіреність не містить, що в свою чергу ставить під сумнів пояснення третьої особи ОСОБА_10 про внесення змін до довіреності в день її підписання.
Згідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей 04.12.2020 на підставі заяви Литвиненко К. припинено дію довіреності від 26.02.2020».
…..
«На підставі витребуваних судом у приватного нотаріуса Харченко Л.Л. копій матеріалів спадкової справи № 129/2019, заведеної після ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 судом встановлено, що до приватного нотаріуса Харченко Л.Л. з заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_8 звернулись ОСОБА_4 – чоловік померлої та ОСОБА_2 – донька померлої через свого представника за довіреністю ОСОБА_10 . На день смерті померлій ОСОБА_8 належало наступне нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2002 реєстровий № 1-564 та квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 11.08.2006, при цьому ОСОБА_4 є спадкоємцем, що має обов`язкову частку у спадщині, а ОСОБА_2 – спадкоємиця за заповітом (т. 2, а.с. 24-229).
26.03.2020 ОСОБА_4 подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку кожної з вказаних квартир, як таких, що набуті подружжям за час шлюбу. На підставі вказаної заяви нотаріусом видані ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на вказані частки у спільному майні подружжя за реєстровими №№ 841, 843. Отже, до складу спадщини після померлої ОСОБА_8 входить 1/8 частка квартири АДРЕСА_2 та 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 .
26.03.2020 між ОСОБА_10 , який діяв від імені позивачки та ОСОБА_4 укладено договір про поділ спадщини, за яким сторони домовились, що у спадщину до ОСОБА_2 переходить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , а у спадщину до ОСОБА_4 – 1/2 частка квартири АДРЕСА_2 , поділ вчиняється сторонами з доплатою у розмірі 279600,00 грн, що складає еквівалент 10000,00 грн, які ОСОБА_4 сплатив ОСОБА_10 для ОСОБА_2 до посвідчення цього договору з дотриманням вимог діючого законодавства.
В цей же день на підставі заповіту та договору про поділ спадщини нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстровий № 846 та на підставі ст. 1261 ЦК України і договору про поділ спадщини видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_4 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .»
…..
«довіреність від 26.02.2020 на підставі якої представник ОСОБА_2 – ОСОБА_10 – уклав з ОСОБА_4 договір про поділ спадкового майна, не містить визначених повноважень повіреного на укладення такого правочину, з чого суд робить висновок, що укладаючи вказаний договір, представник з власної ініціативи та на підставі оформленої у протиправний спосіб довіреності розширив межі наданих йому повноважень, що свідчить про недійсність правочину та відсутність створених ним юридичних наслідків.»
….
«Згідно ч. 3 ст. 47 Закону України «Про нотаріат» (далі Закон) для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи або ділову репутацію юридичної особи, які мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережні виправлення, документи, тексти яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також документи, написані олівцем.
Вказана норма Закону повністю кореспондується з п. 1 гл. 8 розділу 1 Порядку.
Як вбачається з пунктів 1, 2 гл. 8 розділу І Порядку (в редакції чинній на час виникнення правовідносин), нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, які не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи або ділову репутацію юридичної особи, які мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережені виправлення, документи, тексти яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також документи, написані олівцем.
Дописки, закреслені слова чи інші виправлення, які є в документах, що подаються для вчинення нотаріальних дій, повинні бути застережені підписом відповідної посадової особи і печаткою установи, підприємства або організації (у разі наявності) чи особи, яка видала документ. При цьому виправлення повинні бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім виправлене чи закреслене.
Отже, приватний нотаріус Харченко Л.Л., приймаючи довіреність в роботу та посвідчуючи договір про поділ спадкового майна не могла не знати порядку внесення змін до договору, які встановлені ЦК України та пунктами 7.1 і 7.2 Порядку і мала б вимагати у представника Литвиненко К. надати належним чином оформлені зміни до довіреності чи нову довіреність, або відмовити в посвідченні договору про поділ спадкового майна, оскільки допис в довіреності є не виправленням арифметичної/орфографічної описки, а зміною, що розширила права представника у спосіб, не передбачений законодавством.»
…..
«Отже, договір про поділ спадщини від 26.03.2020, укладений Хижниченком С.В. в інтересах ОСОБА_2 є недійним, а відтак, свідоцтва про право на спадщину за законом і заповітом, що видані на підставі договору про поділ спадщини також є недійсними.»

Чинною постановою Шостого Апеляційного Адміністративного суду від 14 січня 2025 року у справі № 320/13134/24 за адміністративним позовом Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Майдибури Оксани Василівни до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Міністерства юстиції України, Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України, третя особа - Державне підприємство «Національні інформаційні системи» про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу встановлено, що Вищою кваліфікаційною комісією нотаріату при Міністерстві юстиції України ухвалено Рішення №2 від 22 квітня 2024 року про анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю, виданого Міністерством юстиції України 27 жовтня 2015 року № 9217 на ім`я Майдибури Оксани Василівни, на підставі підпункту «з» пункту 2 частини першої статті 12 Закону України «Про нотаріат».
В обґрунтування прийнятого Рішення ВККН вказала, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.08.2023 та постановою Харківського апеляційного суду від 12.12.2023 у справі № 643/18223/21 встановлено порушення приватним нотаріусом Майдибурою О.В. вимоги статті 654 Цивільного кодексу України, підпунктів 7.1, 7.2 пункту 7 глави 1 розділу II Порядку, пунктів 6.12, 6.13 розділу VI Правил.
При цьому, ВККН звернула увагу на те, що підпунктом «з» пункту 2 частини першої статті 12 Закону не передбачено жодних інших додаткових умов для застосування цієї підстави для анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю, зокрема окремого рішення, окремої ухвали або статусу нотаріуса, як відповідача, у процесі.
Вказаною постановою апеляційного адміністративного суду, яка наразі є чинною, апеляційні скарги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Міністерства юстиції України було задоволено.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 липня 2024 року скасовано та прийнято нове рішення.
У задоволенні адміністративного позову Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Майдибури Оксани Василівни відмовлено.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Наведені докази у їх сукупності підтверджують встановлені судом обставини справи, які свідчать, що внаслідок порушень, яких припустилися вказані нотаріуси, а позивачка була змушена захищати свої спадкові права у судовому у порядку, які після двох років розгляду були захищені судом. При цьому для укладення спадкового договору, який був визнаний судом недійсним, була використана довіреність, до якої відповідачка ОСОБА_1 з порушенням діючого порядку здійснення нотаріальних дій внесла доповнення, які були використані представником ОСОБА_2 для укладення спадкових договорів поза межами його законних повноважень. 
Тому встановлені судом порушення, яких припустилася відповідачка ОСОБА_1 при нотаріальному оформленні вказаної довіреності перебувають у прямому причинному зв`язку з порушенням спадкових прав позивачки, а наведені з цього приводу доводи скарги представниці відповідачки ОСОБА_1 – є безпідставними та не відповідають матеріалам справи.
З огляду на тривалий характер душевних страждань, яких позивачка зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відповідачки ОСОБА_1 , що спричинило протиправний перерозподіл спадкового майна, який в результаті був визнаний недійсним та права позивачки були повністю відновленні, колегія суддів вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди, який має сплатити відповідачка ОСОБА_1 , з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливість, добросовісність та розумність, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, має бути збільшена до 40 000 грн. 
Інші доводи скарги сторони позивачки щодо решти негативних наслідків від порушення її спадкових прав, які заявлені в якості підстав душевних страждань, що спричинили їй моральну шкоду, – не знайшли свого достатнього підтвердження у матеріалах справи, тому колегія суддів відхиляє ці доводи її скарги.
Оскільки висновки суду першої інстанції щодо розміру відшкодування моральної шкоди не повністю відповідають матеріалам справи, внаслідок чого суд першої інстанції з порушенням норм матеріального права помилково присудив до стягнення з відповідачки ОСОБА_1 меншої суми відшкодування, - колегія суддів відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України вважає за необхідне змінити оскаржене рішення суду.
Керуючись ст.ст. 259, п.п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мосейчук Анастасії Ігорівни - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Марцонь Дмитра Григоровича - задовольнити частково.

Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2025 року в частині позовних вимог до ОСОБА_1 змінити, збільшити розмір відшкодування моральної шкоди до 40 000 (сорока тисяч) гривень, стягнувши зазначену суму на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 )

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 07 липня 2026 року.

Головуючий  В.Б. Яцина.

Судді колегії  Ю.М. Мальований.

Н.П. Пилипчук.