ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2026 року | Справа №160/4389/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луніної О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення в період з 26 березня 2022 року по 25 вересня 2023 року належних у вказаний період виплат, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 26 березня 2022 року по 25 вересня 2023 року грошове забезпечення з урахуванням виплачених за вказаний період: одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки та додаткової відпустки, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, а саме, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 року, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 року на відповідні тарифні коефіцієнти, та провести їх виплату, з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та відповідно до витягу з наказу №13 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) з 26 березня 2022 року був зарахований на посаду водія 4 взводу 1 роти охорони НОМЕР_2 батальйону охорони. Позивач вказує, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №313 від 25 вересня 2023 року йому було призупинено виплату грошового забезпечення, а також здійснення продовольчого, речового та інших видів забезпечення. Надалі, згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15 березня 2024 року, ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу військової частини. Позивач зазначає, що 28 січня 2026 року звернувся до адвоката Солод Романа Геннадійовича з питання перевірки правильності проведених військовою частиною нарахувань та виплат грошового забезпечення за період проходження військової служби. З метою отримання необхідної інформації та документів представником позивача було направлено адвокатський запит до військової частини НОМЕР_1 . За результатами розгляду адвокатського запиту 05 лютого 2026 року представником позивача було отримано відповідь військової частини та картку особового рахунку військовослужбовця, після аналізу яких, на думку позивача, встановлено, що відповідачем під час нарахування грошового забезпечення не було застосовано належну розрахункову величину, передбачену пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Позивач вважає, що військова частина НОМЕР_1 протиправно здійснювала розрахунок його грошового забезпечення у період з 26 березня 2022 року по 25 вересня 2023 року із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року у розмірі 1762,00 грн, замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, а саме: 2481,00 грн станом на 01 січня 2022 року та 2684,00 грн станом на 01 січня 2023 року. На переконання позивача, такі дії відповідача призвели до неправильного визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим званням та, як наслідок, до заниження розмірів щомісячних та одноразових видів грошового забезпечення, у тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпусток, премії, а також одноразової грошової допомоги при звільненні. Позивач посилається на положення статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якої держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне та грошове забезпечення, а також на положення постанови Кабінету Міністрів України №704, якою визначено порядок формування розмірів посадових окладів та окладів за військовими званнями. Позивач зазначає, що первинною редакцією пункту 4 постанови №704 було передбачено визначення посадових окладів та окладів за військовими званнями шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт. Однак у подальшому постановою Кабінету Міністрів України №103 від 21 лютого 2018 року до пункту 4 постанови №704 були внесені зміни, якими фактично було встановлено використання як розрахункової величини прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року. Позивач наголошує, що пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України №103 було визнано протиправним та скасовано постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18, у зв`язку з чим, на його думку, з цієї дати відновилася дія пункту 4 постанови №704 у редакції, яка передбачає використання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року. Також позивач посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18 лютого 2021 року у справі №200/3775/20-а, від 11 лютого 2021 року у справі №240/11952/19, від 11 лютого 2021 року у справі №200/3774/20-а, від 31 березня 2021 року у справі №520/2781/2020, відповідно до яких при визначенні розміру посадових окладів та окладів за військовими званнями після скасування положень постанови №103 підлягає застосуванню прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року. Крім того, позивач зазначає, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі №320/29450/24, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2025 року, було визнано протиправним та нечинним пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481 щодо внесення змін до пункту 4 постанови №704, що, на думку позивача, додатково підтверджує необхідність проведення перерахунку належних йому виплат. З огляду на викладене позивач вважає, що військова частина НОМЕР_1 допустила протиправну бездіяльність, оскільки не здійснила належного перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 26 березня 2022 року по 25 вересня 2023 року, а тому просить суд визнати такі дії протиправними та зобов`язати відповідача провести відповідний перерахунок і виплату грошового забезпечення з урахуванням раніше виплачених сум. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.03.2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.03.2026 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду. Відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні. 
02.04.2026 року від військової частини НОМЕР_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначив, що нарахування та виплата грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження військової служби, у тому числі за період з 26 березня 2022 року по 25 вересня 2023 року, здійснювалися військовою частиною НОМЕР_1 відповідно до вимог чинного законодавства України. Відповідач послався на положення статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якої держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення, а також визначив, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення. Військова частина НОМЕР_1 зазначила, що механізм визначення розмірів грошового забезпечення військовослужбовців врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, оклади за військовими званнями, а також порядок виплати додаткових видів грошового забезпечення. На переконання відповідача, при здійсненні розрахунку грошового забезпечення позивача у спірний період правомірно застосовувалась розрахункова величина у розмірі 1762,00 грн, тобто прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом станом на 01 січня 2018 року. Відповідач зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» були внесені зміни до пункту 4 постанови №704, відповідно до яких посадові оклади та оклади за військовими (спеціальними) званнями визначалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт. Також відповідач звернув увагу суду на те, що хоча постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України №103 було визнано протиправним та скасовано, однак, на його думку, зазначене рішення не спричинило автоматичного відновлення попередньої редакції пункту 4 постанови №704, оскільки поновлення дії нормативно-правового акта можливе лише шляхом прийняття відповідного нормативного акта або прямого визначення такого поновлення. Крім того, відповідач послався на постанову Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481, якою, як зазначає військова частина, було внесено зміни до пункту 4 постанови №704 та закріплено використання розрахункової величини 1762,00 грн для визначення посадових окладів та окладів за військовими званнями військовослужбовців. Відповідач зазначив, що постанова №481 є чинною, а тому підлягає застосуванню під час визначення розміру грошового забезпечення військовослужбовців. На підтвердження своєї позиції військова частина послалася на постанову Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 21 серпня 2025 року у справі №520/22317/23, у якій, за твердженням відповідача, зроблено висновок про правомірність застосування розрахункової величини 1762,00 грн після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №481. Також відповідач зазначив, що нарахування позивачу посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження військової служби, премії, а також інших складових грошового забезпечення здійснювалося відповідно до постанови №704 та Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260. За твердженням відповідача, будь-яких порушень при здійсненні розрахунку та виплати грошового забезпечення позивачу допущено не було, оскільки військова частина діяла виключно в межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією України і законами України. Крім того, відповідач послався на лист Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України від 13 жовтня 2023 року №423/6682, відповідно до якого у 2021-2023 роках фінансування видатків на грошове забезпечення військовослужбовців здійснювалося виходячи із розрахунку посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 1762,00 грн. Враховуючи викладене, військова частина НОМЕР_1 вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання провести перерахунок і виплату грошового забезпечення є безпідставними, оскільки всі належні виплати були здійснені своєчасно та у повному обсязі відповідно до чинного законодавства.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.09.2026 року у задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_1 про зупинення провадження у справі №160/4389/26 за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За приписами частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, у відповідності до вимог статей 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Державної спеціальної служби транспорту.
Як вбачається з витягу з наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26 березня 2022 року №13, солдата ОСОБА_1 , було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду водія 4 взводу 1 роти охорони НОМЕР_2 батальйону охорони.
Вказаним наказом встановлено, що позивач з 26 березня 2022 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за займаною посадою. Також наказом визначено розмір посадового окладу позивача відповідно до встановленого тарифного розряду та передбачено виплату відповідних складових грошового забезпечення згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Судом встановлено, що у подальшому, відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25 вересня 2023 року №313, позивача було визнано таким, що самовільно залишив військову частину 25 вересня 2023 року.
У зв`язку із зазначеним наказом командира військової частини НОМЕР_1 з 25 вересня 2023 року позивачу було призупинено виплату грошового забезпечення, а також здійснення продовольчого, речового та інших видів забезпечення.
Надалі, відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15 березня 2024 року №95, позивача, військову службу якому було призупинено, було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 15 березня 2024 року.
При цьому у зазначеному наказі було зафіксовано, що позивач не використав щорічну основну відпустку за 2022 рік, за 2023 рік використав 10 календарних діб відпустки, грошову допомогу для оздоровлення за 2023 рік не отримував, а також не отримував матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік.
Судом також встановлено, що 28 січня 2026 року представник позивача - адвокат Солод Роман Геннадійович звернувся до військової частини НОМЕР_1 з адвокатським запитом щодо надання інформації та документів стосовно правильності проведення нарахувань та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 .
У відповідь на вказаний адвокатський запит 05 лютого 2026 року відповідачем було надано документи, зокрема картку особового рахунку позивача, після ознайомлення з якою представник позивача дійшов висновку про неналежне проведення остаточного розрахунку при звільненні позивача зі списків особового складу військової частини.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що відповідачем протиправно здійснювалося обчислення та виплата грошового забезпечення за період з 26 березня 2022 року по 25 вересня 2023 року без застосування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого:
Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року; 
Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року, 
що, на думку позивача, призвело до заниження розміру посадового окладу, окладу за військовим званням та інших похідних складових грошового забезпечення.
Позивач вважає, що відповідач мав здійснювати розрахунок його грошового забезпечення із застосуванням актуального розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом на відповідний рік, а саме на 01.01.2022 року та 01.01.2023 року, із врахуванням раніше виплачених сум.
Таким чином, предметом спору у цій справі є правомірність дій військової частини НОМЕР_1 щодо визначення розрахункової величини для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням позивача у період проходження ним військової служби з 26.03.2022 року по 25.09.2023 року, а також наявність правових підстав для проведення перерахунку грошового забезпечення з урахуванням розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законами України про Державний бюджет України на відповідні роки.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади, військові формування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Частиною першою статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною другою цієї статті визначено, що до складу грошового забезпечення входять:
посадовий оклад; 
оклад за військовим званням; 
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії); 
одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Отже, розмір окремих складових грошового забезпечення військовослужбовця безпосередньо залежить від розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, які є базовими величинами для розрахунку інших виплат.
Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Державної спеціальної служби транспорту.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №13 від 26.03.2022 солдата ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду водія 4 взводу 1 роти охорони НОМЕР_2 батальйону охорони. Зазначеним наказом встановлено посадовий оклад у розмірі 2730 грн.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №313 від 25.09.2023 позивачу призупинено виплату грошового забезпечення та інших видів забезпечення у зв`язку із самовільним залишенням військової частини.
У подальшому наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.03.2024 №95 позивача виключено зі списків особового складу військової частини.
При цьому, суд звертає увагу, що спірний період поділяється на два часові проміжки, а саме:
з 26.03.2022 по 19.05.2023; 
з 20.05.2023 по 25.09.2023. 
Такий поділ має істотне значення для правильного вирішення спору, оскільки з 20.05.2023 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. №103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. №704».
До набрання чинності постановою №481 застосуванню підлягала редакція пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, яка діяла після скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18.
Відповідно до цієї редакції пункту 4 постанови №704 розміри посадових окладів та окладів за військовими званнями визначалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Таким чином, у період з 26.03.2022 по 19.05.2023 відповідач повинен був здійснювати розрахунок посадового окладу та окладу за військовим званням позивача виходячи із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого:
Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022; 
Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023. 
Вказаний висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 19.10.2022 у справі №400/6214/21, від 02.08.2022 у справі №440/6017/21, від 12.09.2022 у справі №500/1813/21, де зазначено, що після скасування пункту 6 постанови №103 відновлено дію пункту 4 постанови №704 у первісній редакції, а тому розрахунковою величиною має бути прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня відповідного календарного року.
Враховуючи, що розмір посадового окладу та окладу за військовим званням є складовими бази для обчислення інших виплат, суд доходить висновку, що неправильне визначення відповідачем зазначених величин вплинуло також на розмір інших належних позивачу виплат.
Зокрема, відповідно до пунктів 1, 6 розділу ХХІІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, військовослужбовцям один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
При цьому розмір такої допомоги визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.
Так само, відповідно до пунктів 1, 7 розділу ХХIV Порядку №260, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань визначається виходячи із місячного грошового забезпечення військовослужбовця, до складу якого включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення.
Крім того, розмір грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, а також одноразової грошової допомоги при звільненні безпосередньо залежить від розміру місячного грошового забезпечення військовослужбовця.
Таким чином, оскільки у період з 26.03.2022 по 19.05.2023 відповідачем неправильно визначено базові складові грошового забезпечення позивача, суд приходить до висновку, що похідні виплати, а саме:
одноразова грошова допомога при звільненні; 
грошова допомога для оздоровлення; 
матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань; 
грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток; 
премія, 
також підлягають перерахунку із застосуванням правильних розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням.
Водночас суд зазначає, що правовідносини щодо періоду з 20.05.2023 по 25.09.2023 мають інше правове регулювання.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 пункт 4 постанови №704 викладено у новій редакції, відповідно до якої розміри посадових окладів та окладів за військовими званнями визначаються виходячи з фіксованої величини 1762 грн та відповідного тарифного коефіцієнта.
Вказана постанова №481 набрала чинності 20.05.2023 та не містить положень щодо її зворотної дії у часі.
Отже, починаючи з 20.05.2023, відповідач правомірно здійснював розрахунок грошового забезпечення позивача виходячи із розрахункової величини 1762 грн.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 24.06.2025 у справі №420/5584/24, від 26.06.2025 у справі №480/7154/24, від 30.06.2025 у справах №280/8083/24, №280/8605/24, від 02.07.2025 у справі №240/29489/23, від 18.08.2025 у справі №300/8187/24, а також інших рішеннях Верховного Суду, які відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають врахуванню судами при застосуванні норм права.
Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а саме:
визнанню протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення за період з 26.03.2022 по 19.05.2023 із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року; 
зобов`язанню військової частини НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення за зазначений період, у тому числі одноразової грошової допомоги при звільненні, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсації за невикористані дні відпустки, премії, з урахуванням раніше виплачених сум; 
у задоволенні позовних вимог за період з 20.05.2023 по 25.09.2023 слід відмовити, оскільки після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №481 від 12.05.2023 відповідач діяв відповідно до чинного нормативного регулювання. 
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та № 71378/10) від 26.06.2014 Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі «Ковач проти України», п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).
Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Суди повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).
Тож, залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.
Зазначене вище в сукупності свідчить про обґрунтованість доводів позивача про наявність правових підстав для задоволення заявлених вимог.
Беручи до уваги зазначене суд вважає, що відповідачем, за час розгляду справи, на виконання вимог частини 2 статті 77 КАС України, не було доведено правомірності прийнятого ним оскаржуваного рішення.
Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем, всупереч вимогам КАС України, не доведено правомірності своїх дій, в той час як позивачем позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, а тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1064,96 грн, що підтверджується відповідним платіжним документом, наявним у матеріалах справи.
Отже, з урахуванням часткового задоволення позову, судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача у розмірі 709,97 грн.
Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення в період з 26 березня 2022 року по 19 травня 2023 року належних у вказаний період виплат, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 року без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 за період з 26 березня 2022 року по 19 травня 2023 року грошового забезпечення з урахуванням виплачених за вказаний період: одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки та додаткової відпустки, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, а саме, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 року, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 року на відповідні тарифні коефіцієнти, та провести їх виплату, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні іншої частині позовних вимог - відмовити. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 709,97 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Луніна