08.07.26
22-ц/812/1519/26
Єдиний унікальний номер судової справи: 489/790/26
Номер провадження 22-ц/812/1519/26 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2026 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,
із секретарем судового засідання – Лівшенком О.С.,
за участю: представника Органу опіки та піклування - Кукси О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
Органу опіки та піклування виконавчого комітету 
Миколаївської міської ради
на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2026 року, ухваленого під головуванням судді - Костюченка Г.С., в приміщенні того ж суду по справі за позовом Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третьої особи - Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, 

в с т а н о в и л а:

У лютому 2026 року Орган опіки та піклування звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які перебувають на обліку Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради.
01 грудня 2025 року спеціалістами Служби у справах дітей проведено комісійну роботу за місцем проживання дітей та їх матері в квартирі АДРЕСА_1 та встановлено, що умови проживання родини вкрай незадовільні, загрожують життю та здоров`ю дітей. У зв`язку з чим комісійно було прийнято рішення про вилучення дітей у матері та розміщення їх в КНП ММР «Міська дитяча лікарня №2». 
26 грудня 2025 року малолітніх дітей тимчасово влаштовано до родини ОСОБА_4 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 строком до 26 червня 2026 року.
З моменту вилучення дітей і до теперішнього часу ОСОБА_1 не зверталася до служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради з метою повернення дітей на виховання в сім`ю, їх долею не цікавилася, місце її перебування невідоме. 
На засіданні комісії виконкому Миколаївської міської ради з питань захисту прав дітей 24 грудня 2025 року затверджено питання про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Посилаючись на викладене та на невиконанням відповідачкою своїх батьківських обов`язків, позивач просив суд позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу відповідача але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2025 року взадоволенні позову відмовлено. Попереджено ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , поклавши на Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_1 батьківських обов`язків.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено наявність свідомих дій відповідача щодо ухилення від виконання свого батьківського обов`язку по відношенню до дітей та неможливість виправлення її поведінки в кращу сторону, при цьому суд врахував категоричну позицію відповідачки проти позбавлення її батьківських прав відносно її дітей та намір повернення їх додому. Разом із тим, з метою захисту інтересів малолітніх, суд вважав за необхідне попередити ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, поклавши на Орган опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції проігноровано тривалу та систематичну бездіяльність відповідача відносно дітей, що свідчить про те, що ситуація яка склалася це не тимчасові труднощі, а тривала свідома систематична відмова від виховання дітей з моменту їх вилучення органами опіки та до теперішнього часу. Судом не враховані найкращі інтереси дітей, прийнявши рішення яке фактично ставить під загрозу їх життя та здоров`я, оскільки наслідкам такого рішення є повернення дітей до матері в небезпечні умови.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судове засідання відповідачка ОСОБА_1 не з`явилася, про місце й час розгляду справи повідомлена належним чиним, причини неявки суду не повідомила, колегія вважала за можливе на підставі статті 372 ЦПК України розглядати справу у її відсутність. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 , а/з № 130, серії НОМЕР_2 , а/з № 622. Державна реєстрація народження дітей проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с.12, 13, 24, 25).
ОСОБА_1 разом з дітьми зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 42). 
Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання відповідача від 01 грудня 2025 року діти постійно проживають з матір`ю ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_4 . Умови проживання не відповідають санітарно-гігієнічним умовам, в квартирі відсутня техніка, умови не придатні для проживання дітей, житло захаращене брудним ганчір`ям, спальні місця не придатні та не облаштовані для дітей, речі брудні, звалені в кутку, відсутній запас продуктів, предметів гігієни (а.с. 33). 
З 01 грудня 2025 року малолітні діти перебувають на обліку Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, згідно наказів Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району №123 та №122 від 01 грудня 2025 року (а.с.23, 31).
Комісійно було прийнято рішення про вилучення дітей у матері та розміщення їх в КНП ММР «Міська дитяча лікарня №2».
З особистих пояснень відповідачки від 01 грудня 2025 року встанволено, що остання відмовилась супроводжувати дітей для обстеження до лікарні та зобов`язалася до 07 грудня 2025 року привести житло в належний стан, а також співпрацювати зі Службою у справах дітей. Крім того була попереджена про наслідки неналежного виконання нею батьківських обов`язків відносно її дітей (а.с.32). 
В подальшому, відповідно до наказів Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району від 26 грудня 2025 року №135 та №136 дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 тимчасово влаштовано проживання в сім`ю до ОСОБА_4 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 строком до 26 червня 2026 року (а.с.37,38).
26 грудня 2025 року малолітніх дітей було передано ОСОБА_4 , що підтверджується актами про факт передачі дітей від 26 грудня 2026 року (а.с.39, 40).
Відповідно до листа Департаменту патрульної поліції УПП в Миколаївській області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , неодноразово притягалася до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.184 КУпАП (а.с.35).
Як вбачається з інформації Миколаївського міського центру соціальних служб фахівці центру неодноразово 10, 16 та 23 грудня 2025 року здійснювали відвідування сім`ї ОСОБА_1 за адресою проживання, однак вдома нікого не було. На залишені інформаційні повідомлення та телефонні дзвінки ОСОБА_1 не відповідала (а.с.36).
Згідно висновку Органу опіки і піклування № 1771/02.02.01-22/04/14/26 від 22 січня 2026 року, Орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7-9). 
З наведеного висновку вбачається, що матір дітей не приділяє вихованню та утриманню дітей належної уваги та не піклується про стан їх здоров`я. 
З наданих особистих пояснень ОСОБА_1 від 13 травня 2026 року вбачається, що з моменту вилучення дітей та перебування їх у лікарні остання жодного разу не зверталася до Служби у справах дітей та Центру соціальних служб, не виявляла бажання повернути дітей собі, не цікавилась їх життям та здоров`ям та місцем перебування. Крім того, відповідач зазначила, що на даний час не працює, її забезпечує співмешканець, точної адреси проживання не знає. До того ж пояснила, що за місцем реєстрації по АДРЕСА_3 не проживає та проживати не буде.
Служба у справах дітей Південноукраїнської міської ради 09 червня 2026 року надала інформацію про те, що з моменту перебування малолітніх дітей у сім`ї з 26 грудня 2026 5 року до Служби у справах дітей з метою отримання інформації щодо місця перебування дітей, їх життям, стану здоров`я, а також до родини ОСОБА_4 ОСОБА_1 не зверталася та не телефонувала.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). 
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, байдужа до долі своїх дітей на контакти зі службою не йде, не повідомляє про місце свого знаходження та не виявляє бажання повернути дітей у сім`ю.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія дійшла таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно з частиною четвертою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Звертаючись до суду із даним позовом, як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , Орган опіки та піклування посилався на те, що вона свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків. 
Отже, правовою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав позивач визначив пункт 2 частини першої статті 164 СК України.
Вирішуючи спір по суті, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявність свідомих дій відповідачки щодо ухилення від виконання свого батьківського обов`язку по відношенню до дітей та неможливість виправлення її поведінки в кращу сторону, при цьому суд врахував категоричну позицію відповідачки проти позбавлення її батьківських прав відносно її дітей та намір повернення їх додому. 
В той же час, тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19,від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі №213/2822/21.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (див. постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі№ 753/2025/19).
Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини.
Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року).
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).
Вирішуючи спір по суті, суд дійшов висновку, про недоведеність свідомих дій відповідачки щодо ухилення від виконання свого батьківського обов`язку по відношенню до дітей та неможливість виправлення її поведінки в кращу сторону. Разом із тим, з метою захисту інтересів малолітніх, суд вважав за необхідне попередити ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, поклавши на Орган опіки та піклування контроль за виконанням відповідачкою батьківських обов`язків.
Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, оскільки він не відповідає обставинам справи, вимогам законодавства та висновкам Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №366/2047/18 зазначено, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.
Факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про її інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.
У цій справі Верховний Суд зазначив, що позбавлення відповідача батьківських прав здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) 30 червня 2020 року ухвалив рішення у справі «Ilya Lyapin v. russia» (заява № 70879/11), за обставин якої, заявник із 2003 року не проживав разом зі своїм сином 2001 року народження, а з 2004 року не брав участі у вихованні сина та лише час від часу надавав фінансову допомогу. Отже на час позбавлення заявника батьківських прав він не проживав з дитиною на протязі восьми років і не підтримував зв`язок протягом семи років. Дитина була інтегрована в свою родину, глибоко прив`язана до матері, брата та нового чоловіка матері, з яким проживала протягом семи років, та який повністю взяв на себе роль батька і мав намір усиновити дитину.
ЄСПЛ звернув увагу на суперечливі аргументи заявника, який з одного боку пояснював, що вирішив не втручатися у життя сина та дати йому можливість «адаптуватися до нової сім`ї», а з іншого боку вказував, що колишня дружина перешкоджала його контактам з дитиною.
Однак ЄСПЛ не вважав вказані аргументи переконливими, вказавши, що якщо припустити, що заявник добровільно усунувся від життя своєї дитини, щоб дати їй можливість адаптуватися до нового чоловіка своєї матері, то незрозуміло чому цей період «адаптації» тривав сім років. Крім того, заявник ніколи не звертався за допомогою до органів опіки та піклування чи національних судів для організації доступу та контактів з дитиною.
На думку ЄСПЛ, заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином - зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, - може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього.
Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і, таким чином, підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини.
ЄСПЛ, розглядаючи справи на підставі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово вказував на необхідність поглибленого вивчення національними судами всієї сімейної ситуації і відповідних факторів, а також проведення збалансованої та обґрунтованої оцінки відповідних інтересів кожної особи з постійним прагненням віднайти найкраще рішення для дітей (див. рішення у справах Sahin v. Germany [GC], № 30943/96, §§ 64-68, ECHR 2003-VIII; Sommerfeld v. Germany [GC], № 31871/96, §§ 62-64, ECHR 2003-VIII (витяги); C. v. Finland, № 18249/02, § 52, 09 травня 2006 року; та Z.J. v. Lithuania, № 60092/12, §§ 96-100, 29 квітня 2014 року).
Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши системно сімейне законодавство та правові висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає, що наявні підстави для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо доньки ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 , оскільки вона тривалий час з моменту вилучення дітей органами опіки та піклування жодного разу не виявляла інтересу до життя, здоров`я, духовного та фізичного розвитку дітей, не ініціювала зустрічей з дітьми не надавала жодної фінансової та матеріальної допомоги на утримання дітей.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дітей.
Колегія суддів вбачає винну поведінку матері в цьому та свідоме нехтування нею своїми обов`язками. 
Докази того, що ОСОБА_1 проявляла інтерес до спілкування з дітьми, у матеріалах справи відсутні. Відповідач не вчинила жодних дій для здійснення своїх батьківських прав та обов`язків. Усе вищенаведене свідчить про свідому та винну поведінку в ухиленні від виконання обов`язків щодо виховання дітей.
З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку про доведення позивачем наявності передбачених законом підстав для позбавлення батьківських прав відносно її малолітніх дітей. 
За встановлених обставин, щодо умов проживання та виховання малолітніх дітей, на думку колегії суддів, ОСОБА_1 не в змозі забезпечити їх фізичний, духовний розвиток та належне виховання. 
Проживання з матір`ю, яка не працює, знаходиться на утримання свого співмешканця, не дбає про створення безпечних умов для їх проживання, носить ризик створення атмосфери постійної загрози життю та здоров`ю дітей, а подальше залишення дітей під вихованням матері без виправлення її поведінки може призвести до незворотних наслідків, тому у даному випадку позбавлення батьківських прав відповідачки ОСОБА_1 є виправданим і пропорційним, здійснено для захисту нормального життя та здоров`я дітей, тому що цього потребують їх інтереси, що відповідає цілям, зазначеним у частині другій статті 8 Конвенції про права дитини.
Суд першої інстанції, вважаючи, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є передчасним, дійшов висновку про необхідність попередити ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітніх дітей.
На переконання колегії суддів, застосування судом таких заходів у ситуації, яка склалась, є недоречним та необґрунтованим, адже у відповідачки була можливість виправити своє відношення до виховання та піклування за дітьми, в тому числі після неодноразового її притягнення до адміністративної відповідальності проте, як свідчать матеріали справи, обставини спірних правовідносин жодним чином не змінились, відповідачка продовжувала нехтувати своїми батьківськими обов`язками, не усвідомивши рівня відповідальності батьківства.
Отже, позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітніх дітей є єдиним способом захисту прав і якнайкращого забезпечення інтересів дітей та мінімально можливою мірою нормального і здорового розвитку дітей в більш сприятливому середовищі для повноцінного виховання, сприятиме захисту інтересів дітей.
За наведених вище обставин, висновок суду про відсутність доказів свідомої винної поведінки відповідачки ОСОБА_1 щодо нехтування своїми батьківськими обов`язками відносно дітей не ґрунтується на реальному вивченні усіх чинників, які б дозволи суду вирішити спір з урахуванням найкращих інтересів дітей.
Колегія вважає, що позивачем доведені підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України, для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав як крайнього заходу. Таке судове рішення ухвалюється судом виключно в інтересах дітей. При цьому позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дітьми і побачення з ними, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Стаття 51 Конституції України та ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст. 8 Закону України від «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до статті 247 СК України встановлення опіки та піклування не припиняє права дитини на отримання пенсії, аліментів, відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника та інших соціальних виплат, призначених дитині відповідно до законів України, а також права власності дитини на ці виплати.
Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
У статті 66 ЦК України закріплено, що до встановлення опіки або піклування і призначення опікуна чи піклувальника, опіку або піклування над фізичною особою здійснює відповідний орган опіки та піклування. А якщо над фізичною особою, яка перебуває в навчальному закладі, закладі охорони здоров`я або закладі соціального захисту населення, не встановлено опіку чи піклування або не призначено опікуна чи піклувальника, опіку або піклування над нею здійснює цей заклад. 
Оскільки у даній справі не вирішувалось питання призначення малолітнім дітям опікуна чи піклувальника, колегія суддів вважає, що законним представником дітей, уповноваженими на отримання аліментів на їх утримання, є Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради. 
При визначенні розміру аліментів на дітей судом враховується матеріальне становище відповідачки, яка є працездатною особою, тому колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради слід стягнути аліменти на утримання дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 лютого 2026 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
За таких обставин, рішення суду на підставі п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга задоволена та ухвалене нове судове рішення, то з відповідачки на користь держави підлягає стягненню 8 320 грн судового збору (3 328 грн - за подання позову + 4 992 грн - за подання апеляційної скарги).
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради задовольнити.
Рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва 11 травня 2026 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третьої особи - Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задовольнити.
Позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 батьківських прав щодо доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути з ОСОБА_1 (паспорт № НОМЕР_3 , виданий 15 вересня 2017 року органом 4812) на користь Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради аліменти на утримання дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 лютого 2026 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 8 320 грн судового збору.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст складено 09 липня 2026 року.