ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 752/24334/24
провадження № 61-2682св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Служба безпеки України, 
відповідач -  ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Служби безпеки України на постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року, ухвалену у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року Служба безпеки України (далі - СБУ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житла та зобов`язання вчинити певні дії.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу в СБУ з 20 серпня 2004 року до 14 листопада 2007 року та з 14 липня 2012 року до 15 вересня 2020 року.
Відповідно до рішення Житлово-побутової комісії Центрального управління СБУ від 24 грудня 2005 року (протокол № 18) ОСОБА_1 на склад сім`ї із чотирьох осіб (він, дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 ) надано службову трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка згідно з рішенням ЖПК ЦУ СБУ від 19 листопада 2008 року (протокол № 15) виключена з числа службових та надана зазначеним особам у постійне користування.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 26 грудня 2018 року рішенням Дарницького районного суду міста Києва.
29 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з рапортом про надання службового житла.
Рішенням Житлово-побутової комісії ЦУ СБУ від 21 лютого 2019 року (протокол № 1) ОСОБА_1 надано службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .
Відповідно до наказу голови СБУ від 04 вересня 2020 року № 1174-ос/дск ОСОБА_1 звільнено з військової служби у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у запас СБУ.
18 січня 2021 року ОСОБА_1 направлено лист-претензію щодо вивільнення та передачі ЦУ СБУ службової однокімнатної квартири АДРЕСА_2 .
Листом від 17 лютого 2021 року ОСОБА_1 повідомив про своє бажання здати зазначену квартиру, проте, у зв`язку з відсутністю у нього житла, попросив зареєструвати його за адресою відомчого гуртожитку СБУ на АДРЕСА_3 (без надання ліжко-місця).
Рішенням Житлово-побутової комісії ЦУ СБУ від 25 лютого 2021 року (протокол № 1) постановлено зареєструвати ОСОБА_1 за адресою відомчого гуртожитку СБУ на АДРЕСА_3 (без надання ліжко-місця) за умови звільнення службової квартири.
Оскільки ОСОБА_1 не звільнив займану службову квартиру, СБУ листами від 08 січня 2024 року, від 09 лютого 2024 року, від 22 березня 2024 року, від 13 травня 2024 року зверталося до відповідача з вимогою щодо вивільнення службового житлового приміщення, проте вказані листи повернулись на адресу СБУ у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання.
ОСОБА_1 у добровільному порядку не вивільнив службове житло.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги необхідністю забезпечення загальнонаціональної та економічної безпеки і добробуту, ефективного витрачання матеріальних ресурсів, захистом прав військовослужбовців, які не забезпечені ані постійним, ані службовим житлом, а також принципами рівності, добросовісності та справедливості, та вважає, що, що на військовослужбовців (зокрема, звільнених з військової служби), а також членів їх сімей, які були забезпечені постійним житлом в межах норми (зокрема, ОСОБА_1 вже було надано службову трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ), не можуть поширюватися гарантії, передбачені статтею 125 ЖК України, при їх виселенні з попередньо наданого на час проходження військової служби тимчасового житла (службового житла чи кімнати у гуртожитку).

З урахуванням зазначеного, СБУ просила судвиселити ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення зі службової однокімнатної квартири АДРЕСА_4 та зобов`язати ОСОБА_1 знятися з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_5 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року, ухваленим у складі судді Кордюкової Ж. І., позовні вимоги СБУ задоволено частково.
Виселено ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення зі службової однокімнатної квартири АДРЕСА_4 .
Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь СБУ судовий збір у розмірі 2 422,50 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач був звільнений з військової служби в СБУ, а тому втратив право на користування та проживання у службовій квартирі.

Суд врахував, що відповідачу та членам його сім`ї надавалась для проживання службова квартира за адресою: АДРЕСА_6 , яка надалі виключена зі складу службової житлової площі СБУ з метою постійного права користування нею відповідачем. Відповідач мав право брати участь у приватизації цієї квартири, проте відмовився від цього права, чим, на думку суду, штучно погіршив свої житлові умови, а квартира була приватизована колишньою дружиною та синами відповідача. Відмовляючись від участі в приватизації, відповідач розумів наслідки вчинення таких дій, про що зазначив у нотаріально посвідченій заяві.
Оцінюючи вимогу позивача, враховуючи вище встановлені обставини, суд вважав, що виселення відповідача зі службового житла за умови існування реальної потреби інших чинних співробітників СБУ у забезпеченні житлом, є виправданим для застосування такого заходу та буде пропорційним втручанням у право особи на житло переслідуваній легітимній меті.

Разом із тим суд вважав, що неналежним способом захисту є вимога позивача про зобов`язання відповідача знятися з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_5 .

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову СБУ відмовлено.
Стягнуто із СБУ на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 3 633,75 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що стаж роботи ОСОБА_1 у СБУ становить понад 10 років, з 2004 року до дати звільнення - 2020 року, а тому відповідно до вимог статті 125 ЖК України він не може були виселений зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, а позивач не запропонував інше жиле приміщення для відповідача, куди він міг би бути переселений. Службова квартира є єдиним житлом відповідача, доказів про наявність іншого житла у відповідача на праві власності (користування) суду не надано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У березні 2026 року представник СБУ подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що на військовослужбовців (зокрема звільнених з військової служби), а також членів їх сімей, які були забезпечені постійним житлом в межах норми ( ОСОБА_1 надано службову трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ), не можуть поширюватися гарантії, передбачені статтею 125 ЖК України, при їх виселенні з попередньо наданого на час проходження військової служби тимчасового житла (службового житла чи кімнати у гуртожитку).
Держава перед відповідачем як військовослужбовцем виконала свій обов`язок, передбачений частиною першою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», та забезпечила останнього житловим приміщенням для постійного проживання, надавши таке у власність.
У зв`язку з потребою оперативних заходів, пов`язаних з російською агресію і спрямованих на захист інтересів національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини, значно збільшилась кількість військовослужбовців СБУ, які потребують наданнятимчасового житла на час проходження військової служби.

Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 463/251/16-ц (провадження № 61-29944св18), від 22 січня 2020 року у справі № 761/45386/17 (провадження № 61-11341св19), від 17 квітня 2020 року у справі № 463/6203/17 (провадження № 61-17663св19), від 23 лютого 2021 року у справі № 296/4802/19 (провадження № 61-18630св20), від 25 травня 2022 року у справі № 531/1443/20 (провадження № 61-14370св21), від 07 грудня 2022 року у справі № 761/39955/20 (провадження № 61-4929св22), від 07 червня 2023 року у справі № 375/306/21 (провадження № 61-2302св23), від 28 січня 2026 року у справі № 759/9065/24 (провадження № 61-14773св25).

Доводи інших учасників справи

У березні 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Смирнова Е. Г. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2026 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У квітні 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Протоколом № 18 засідання Житлово-побутової комісії Центрального управління СБУ від 24 грудня 2005 року постановлено клопотати перед Житлово-побутовою комісією ЦУ СБУ щодо надання жилої площі ОСОБА_1 .

Рішенням СБУ «Про надання службового жилого приміщення» від 03 березня 2006 року № 18 надано службове жиле приміщення ОСОБА_1 на родину із чотирьох осіб: він, дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 , ізольовану службову трикімнатну квартиру АДРЕСА_7 , з правом на додаткову площу як полковнику (постанова РМ СРСР від 17 лютого 1982 року № 193). Квартира включена до складу службових розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 13 липня 2006 року № 769.

Відповідно до витягу з розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 19 грудня 2008 року № 1574 на підставі клопотання СБУ від 26 листопада 2008 року № 19/10-3403 виключено з числа службової житлової площі трикімнатну квартиру АДРЕСА_7 та надано її ОСОБА_1 на родину з чотирьох осіб: він, дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 .
ОСОБА_1 перебуває на військовій службі з 1980 року. На квартирному обліку не перебуває.

Згідно з розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 25 лютого 2011 року № 108 включено до службового житла СБУ однокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_4 , житловою площею 19,16 кв. м.

Відповідно до витягу з протоколу № 1 засідання Житлово-побутової комісії Центрального управління СБУ від 21 лютого 2019 року, відповідно до вимог пункту 5.1 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом СБУ від 06 листопада 2007 року № 792 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 26 листопада 2007 року за № 1308/14575, погоджено рішення керівництва ДГЗ СБ України щодо надання полковнику ОСОБА_1 на одного службової однокімнатної квартири АДРЕСА_8 .

ОСОБА_1 звільнено з військової служби на підставі наказу СБУ від 04 вересня 2020 року № 1174-ос/дск.

Згідно з витягом з протоколу № 1 засідання Житлово-побутової комісії Центрального управління СБУ від 25 лютого 2021 року, вирішено зареєструвати ОСОБА_1 за адресою відомчого гуртожитку СБУ на АДРЕСА_3 (без надання ліжко-місця) за умови звільнення та передачі СБУ службової однокімнатної квартири АДРЕСА_4 .

28 серпня 2021 року між відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зареєстрований шлюб.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 30 серпня 2023 року (реєстровий № 117) ОСОБА_1 просив не включати його до складу майбутніх учасників спільної або часткової власності під час приватизації житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_6 . Наслідки відмови від участі у приватизації йому роз`яснені та зрозумілі.

Листом від 22 грудня 2023 року № 19/10-12165ВС Департамент господарського забезпечення СБУ звернувся до відповідача з проханням звільнити займану службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_8 , оскільки його звільнено з військової служби СБУ та він не перебуває на квартирному обліку в Центральному управлінні СБУ.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга СБУ підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

За правилами частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).

У частині першій статті 122 ЖК України зазначено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Згідно зі статтею 123 ЖК України порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73-76, 79-83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу.

У статті 125 ЖК України визначено перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього Кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено сім`ї військовослужбовців; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абзацами третім, четвертим пункту 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі - Порядок № 1081), забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла. Житлові приміщення надаються військовослужбовцям у межах норм, встановлених законодавством.

У пункті 20 Порядку № 1081 передбачено, що військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення у разі одержання або придбання житла для постійного проживання.

Системний аналіз положень Порядку № 1081 дає підстави стверджувати, що у військовослужбовця та членів його сім`ї обов`язок звільнити службове житлове приміщення виникає у разі забезпечення їх житлом для постійного проживання. В іншому випадку військовослужбовці та члени їх сімей підлягають виселенню з підстав, установлених законом.

За змістом статей 48, 118, 119, 124 125 ЖК України, статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» заборона виселення поширюється на військовослужбовців, звільнених з військової служби і не забезпечених житлом для постійного проживання у межах норми.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що рішенням СБУвід 03 березня 2006 року № 18 «Про надання службового жилого приміщення» надано службове жиле приміщення ОСОБА_1 на родину із чотирьох осіб: він, дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 , ізольовану службову трикімнатну квартиру АДРЕСА_7 , з правом на додаткову площу як полковнику (постанова РМ СРСР від 17 лютого 1982 року № 193). Квартира включена до складу службових розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 13 липня 2006 року № 769.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 30 серпня 2023 року, реєстровий № 117, ОСОБА_1 просив не включати його до складу майбутніх учасників спільної або часткової власності під час приватизації житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_6 . Наслідки відмови від участі у приватизації йому роз`яснені та зрозумілі.

Отже, перед відповідачем як військовослужбовцем держава виконала свій обов`язок, передбачений частиною першою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», та забезпечила його житловим приміщенням для постійного проживання, з можливістю приватизації.

Виходячи із необхідності забезпечення загальнонаціональної та економічної безпеки і добробуту, ефективного витрачання матеріальних ресурсів, захисту прав військовослужбовців, які не забезпечені ані постійним, ані службовим житлом, а також принципів рівності та справедливості, на військовослужбовців, а також членів їхніх сімей, які були забезпечені постійним житлом у межах норми, не поширюються гарантії, передбачені статтею 125 ЖК України.

З припиненням військової служби вказаної категорії військовослужбовців припиняється право на користування службовим житловим приміщенням, наданим на період її проходження, що виключає можливість застосування статті 125 ЖК України під час розгляду спору про виселення без надання іншого житла (яке вже було надано державою).
Подібний правовий висновок щодо застосування положень статті 125 ЖК України було висловлено Верховним Судом у постановах від 22 квітня 2019 року у справі № 463/251/16-ц (провадження № 61-29944св18), від 07 грудня 2022 року у справі № 761/39955/20 (провадження № 61-4929св22).

Враховуючи наведене, помилковим є висновок суду апеляційної інстанції щодо відсутності правових підстав для виселення після звільнення з військової служби військовослужбовця, уже забезпеченого один раз постійним житлом у межах норми відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», із службового житла, наданого йому на час проходження служби, з підстав наявності у нього стажу роботи (військової служби) не менш як десять років (абзац третій статті 125 ЖК України).

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб - курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували надання житла у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідача зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна потреба у застосуванні такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy»), заява № 33202/96, § 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14.

Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 442/7187/18 (провадження № 61-22108св19) зазначив, що будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Підтвердженням наявності нагальної суспільної потреби у виселенні відповідача є, зокрема черга працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 761/45386/17 (провадження № 61-11341св19)).

Суд апеляційної інстанції не врахував, що відповідачу раніше надавалось службове житло, а саме трикімнатна квартира АДРЕСА_9 , яка надалі була приватизована членами сім`ї позивача, а сам позивач подав заяву про відмову від приватизації, зазначивши, що йому зрозумілі наслідки відмови від участі у приватизації.

Натомість незвільнення позивачем повторно наданого йому службового житла унеможливлює його подальше надання іншим співробітникам СБУ, які не забезпечені житлом і реально його потребують.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для виселення ОСОБА_1 зі службової квартири без надання іншого житлового приміщення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З огляду на викладене постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання касаційної скарги відповідач сплатив судовий збір у розмірі 4 844,80 грн.

З огляду на висновки Верховного Суду про задоволення касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладаються на відповідача у розмірі 4 844,80 грн.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Служби безпеки України задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року скасувати, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Служби безпеки України судовий збір у розмірі 4 844,80 грн (чотири тисячі вісімсот сорок чотири гривні 80 копійок).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк