Справа № 526/2106/26
Провадження № 2/526/1396/2026

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України 

15 вересня 2026 року Гадяцький районний суд Полтавської області у складі головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі судового засідання Лопушняк Т.П., розглянувши в м. Гадяч у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

в с т а н о в и в:
Позивач ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» через систему «Електронний суд» звернувся до Гадяцького районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову зазначено, що 09 вересня 2025 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та відповідачем було укладено кредитний договір №2560591. Відповідно до умов укладеного договору кредитодавець надав позичальникові кредит у сумі 31 000,00 грн, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти (плату за користування грошовими коштам) на умовах та у порядку, визначених договором. Договором визначено термін повернення відповідачем кредиту та нарахованих процентів, однак у вказаний термін відповідач кредитні кошти не повернула, проценти не сплатила, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. В поданій до суду позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» загальну суму заборгованості за кредитним договором №2560591 від 09.09.2025 в розмірі 109 188,79 гривень, з яких: 30 319,99 гривень заборгованості за тілом кредиту, 63 368,8 гривень заборгованості за процентами, які були нараховані за період користування кредитним коштами та 15 500,00 гривень заборгованість за штрафними санкціями. Також просив стягнути понесені судові витрати.
Ухвалою від 02 липня 2026 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами у справі.
Позивач у позовній заяві просив розгляд справи здійснювати без участі представника.
Відповідач ОСОБА_1 копію ухвали про відкриття провадження у справі отримала 07.07.2026.
Не погоджуючись з поданим позовом, від відповідача ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому вважає, що оскільки на даний час в Україні діє період воєнного стану, відсотки нараховані позивачем по ст. 625 ЦК України неправомірно, а тому посилаючись на п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, просить відмовити в даній частині позову. Наголошує що протягом дії кредитного договору нею були здійснені оплати в рахунок погашення наявної заборгованості на загальну суму 16 521,01 грн. Вважає, що нарахована кредитором сума по відсоткам за користування кредитом в розмірі 63 368,80 грн., значно перевищує тіло кредиту, що суперечить принципам розумності та добросовісності. Відтак, посилаючись на постанову ВП ВС № 902/417/18  від 18 березня 2020 року просить зменшити розмір нарахованих позивачем процентів. Зважаючи на вищевикладене, просить відмовити у задоволенні позову в заявленому позивачем обсязі та стягнути лише залишок тіла кредиту та відсотки за користування позикою у розмірі 15 000,00 грн. 
27 липня 2026 року представником позивача направлено відповідь на відзив, де вказує, що відповідач ОСОБА_1 є клієнтом Товариства з 18.05.2025р., до спірного договору нею в попередньому було укладено три кредитних договори, які належним чином виконано та сплачено кошти на виконання умов договору в повному обсязі. Наголошує на тому, що даний кредитний договір є аналогічним до попередніх, отже відповідач була повністю ознайомлена з умовами кредитування та порядком нарахувань. Серед істотних умов договору сторонами погоджено, сума кредиту 31 000,00 грн., строк кредиту 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. Стандартна процетна ставка становить 1% в день, що повністю відповідає та не перевищує законодавчих обмежень визначених ч.5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування». Щодо заперечень відповідача у частині непропорційно великої суми нарахованих відсотків, категорично не погоджується з огляду на те, що розмір нарахування та погашення заборгованості за кредитним договором заявлений позивачем, чітко обумовлений сторонами в Договорі, розмір процентів за користування кредитними коштами визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, отже є правомірним та підлягає до виконання. Товариством здійснено нарахування штрафу виключно до умов Договору та з урахуванням обмежень встановлених Законом України «Про споживче кредитування». Вважає, що оскільки в даній частині нарахування існує законодавча колізія, пріоритет має Закон №3498-ІХ, яким внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування», та відповідальність у вигляді неустойки (штрафу, пені) може бути застосована. Разом з тим, позивачем були враховані платежі здійснені відповідачем та зараховані у черговості визначеній Законом України «Про споживче кредитування» в рахунок виконання зобов`язань за Договором. Водночас зазначені платежі не забезпечили повного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, унаслідок чого заборгованість залишилася непогашеною, що стало підставою для звернення товариства до суду. Відтак, представник позивача прохав задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
У відведений строк, з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, від сторін не надійшли заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.
Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 09.09.2025 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 був укладений договір №2560591 про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort», згідно з умовами якого товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором (пункт 1.1 договору).
Сума кредиту (загальний розмір) складає 31 000,00 грн. Строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. Детальні терміни (дати повернення) кредиту та сплати процентів, визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком № 1 до цього договору (пункти 1.4 договору).
Тип процентної ставки фіксований. Стандартна процентна ставка становить 1 % в день та застосовується в межах строку кредиту, вказаного в пункті 1.3 договору (пункти 1.5 - 1.5.1 договору).
Кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 (пункт 2.1 договору).
Орієнтована реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 2333,95 % річних (пункти 1.9 - 1.9.1 договору).
Відповідно до п. 1.10.1 Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення Договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 142 600,00 грн.
Відповідно до пункту 1.4.1 договору, у споживача відсутнє право ініціювати укладення додаткового договору для продовження строку кредитування та/або кінцевого строку виплати кредиту, встановлених договором, на підставі поданого до товариства звернення із зазначеною датою в паперовій формі або в електронній формі із застосуванням одноразового ідентифікатора кожного разу під час такого ініціювання.
Згідно додатку № 1, який є невід`ємною частиною до договору про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» № 2560591 від 09.09.2025, сторони погодили графік платежів, згідно якого дата видачі кредиту 09.09.2025, кількість днів у розрахунковому періоді - 360. (а.с. 46 зворот)
Довідкою про ідентифікацію підтверджено, що ОСОБА_1 , з якою укладено договір № 2560591 від 09.09.2025, ідентифікований ТОВ «Селфі Кредит», акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора) М670. (а.с 39)
Крім того, 09.09.2025 ОСОБА_1 був підписаний одноразовим ідентифікатором Х457, паспорт споживчого кредиту, у якому зазначені умови кредитування: сума кредиту 31 000,00 грн; строк кредитування 360 днів; мета отримання на придбання товарів для задоволення потреб; спосіб та строк надання кредиту шляхом перерахування грошових коштів за реквізитами платіжної картки зазначеної споживачем не пізніше двох календарних днів від дати підписання договору; стандартна процентна ставка 365% річних (1,% в день); тип процентної ставки - фіксована (а.с. 52-53).
Відповідно до листа товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕЙПЕК» № 20260514-70 від 14.05.2026, 09.09.2025 ТОВ «Селфі Кредит» перераховано грошові кошти в розмірі 31 000,00 грн, номер транзакції в системі ТОВ «ПЕЙПЕК» - e2d0402f-5d89-403c-8c9e-7980fd5dadc7, номер транзакції в системі ТОВ «Селфі Кредит» - 47e22db4f2e62a2b5133680e9e526159, електронний платіжний засіб – 4149499072026808, призначення платежу: виконання фінансових зобов`язань відповідно до укладеного договору №2560591 від 2025-09-09. (а.с. 48)
Згідно з розрахунку заборгованості за договором №2560591 від 09.09.2025 про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 09.06.2026 заборгованість ОСОБА_1 становить: 109 188,79 грн., яка включає в себе: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 30 319,99 грн. заборгованість по процентам в розмірі 63 368,8 грн, заборгованість за штрафними санкціями 15 500, 00 грн. (а.с.35-38). Також встановлено, що ОСОБА_1 було здійснено погашення коштів за кредитним договором на суму 16 521,01 грн.
Позивачем проведено в досудовому порядку роботу з вирішення питання погашення наявної заборгованості відповідача та виконання кредитних зобов`язань, а саме: ОСОБА_1 надсилалась досудова вимога про погашення кредитної заборгованості за вих. №2560591 від 04.06.2026 року. (а.с 50)
Відповідно до частин першої, третьої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно зстаттею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно достатті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК Україниу разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики кредитор має право вимагати від боржника дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків за користування кредитом. 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з частинами 1, 3 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Враховуючи положення ч.1ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Також, відповідно до ч. 1, 2ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.
Суд установив, що між відповідачкою та ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» було укладено договір №2560591 про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» від 09.09.2025 року в електронній формі, який підписаний відповідачкою за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), що свідчить про те, що остання була належним чином ознайомлена з умовами Договору, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч.13 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до умов договору ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» надало відповідачці кошти в сумі 31 000,00 грн. строком на 360 днів, а остання зобов`язалася повернути кошти та сплатити відсотки за користування ними, розмір яких визначений договором. 09.09.2025 року кредитні кошти були перераховані відповідачці. Отже, факт отримання ОСОБА_1 коштів у ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» суд вважає доведеним.
Згідно із позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою у справі №342/180/17 від 03.07.2019, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку кредитору не повернуті, тоді як строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Відповідно до розрахунку заборгованості за Договором №2560591 ОСОБА_1 на погашення кредиту сплачено на загальну суму 16 521,01 грн.
У постанові Верховного Суду по справі №916/2403/18 від 10.09.2019 зазначено, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено постанові Верховного Суду від 09.11.2018 у справі №911/3685/17.
Відповідач умови кредитного договору порушила та у строк, встановлений умовами кредитного договору, кредитні кошти в повному обсязі не повернула, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення основної суми заборгованості в сумі 30 319,99 грн є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.
Щодо твердження відповідача ОСОБА_1 про непропорційно велику суму відсотків за користування кредитом та необхідність зменшення вказаних відсотків.
ОСОБА_1 просить зменшити стягнення з неї відсотків за користування кредитом, розмір яких передбачений умовами Договору № 2560591, посилаючись на висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, а також, на пункт 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у якому передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов`язань за договором.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.
Згідно з частиною 1 статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Зі змісту укладеного між сторонами кредитного договору вбачається, що сторони погодили строк кредитування, розмір відсотків та порядок їх сплати. Також договір містить інформацію про реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту.
Частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
У кредитному договорі, укладеному між позивачем та відповідачем №2560591 від 09.09.2025 вказані проценти за користування кредитними коштами - денна процентна ставка – 1 % в день; стандартна % ставка з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 0,98% в день, знижена процентна ставка становить 0,77 % в день за умови якщо позивач до 09.10.2025 сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в початковому Графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, також вказано орієнтовну реальну річну процентну ставку на дату укладення договору 2333,95%. 
При зверненні до суду з позовом позивачем було надано розрахунок заборгованості відповідача, з якого вбачається, що ним було нараховано позичальнику відсотки за користування кредитом в розмірі 63 368,8 грн, за ставкою 0,77% на день, починаючи з 09.09.2025 по 09.10.2025, 1% - з 10.10.2025 до 06.11.2025 включно, з 07.11.2025 по 03.06.2026 включно – 0,98%, що свідчить про правомірність нарахування відсотків в сумі 63 368,8 грн.
Отже, проценти за договором позики (стаття 1048 ЦК України), зокрема за кредитним договором, потрібно розглядати як плату за користування коштами, оскільки кредитний договір є оплатним правочином.
У той же час, плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована іншими положеннями законодавства.
Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Згідно з частиною 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов`язання.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У пункті 8.38 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 Велика Палати Верховного Суду прийшла до висновку, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Тобто, відсотки за користування кредитними коштами - це умова договору, яку суд не може змінювати, а проценти річних як і пеня - це міра відповідальності.
Суд, здійснивши системний аналіз наведених вище норм матеріального права та умов укладеного між сторонами кредитного договору, приходить до висновку, що у даному випадку відповідач помилкового ототожнює поняття відсотків за користування кредитом, що регулюються статтями 1048, 1056-1 ЦК України та компенсації (штраф, пеня, річні проценти за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України) за невиконання зобов`язання за договором.
З огляду на наведене, покликання відповідача на висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 є необґрунтованими, оскільки такі висновки не є релевантними до даної справи.
Статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Отже, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідач ОСОБА_1 у відзиві не навела жодної обставини, яка б давала суду можливість прийти до висновку, що умови Договору № 2560591 від 09.09.2025 року щодо нарахування відсотків за користування кредитом за денною процентною ставкою – 1%, які були погоджені сторонами, є несправедливими та суперечать принципу добросовісності.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку про безпідставність тверджень відповідача щодо зменшення заборгованості за нарахованими відсоткам за користування кредитом.
З урахуванням вищезазначеного, оскільки розмір вказаної заборгованості за кредитним договором за тілом кредиту 30 319,99 грн. та заборгованість за відсотками 63 368,8 грн, відповідачка не спростувала, власного контррозрахунку не надала, як і доказів про належне виконання нею умов кредитного договору, тому, суд вважає, що вимоги позову в цій частині підлягають задоволенню.
З матеріалів справи вбачається, що, підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 засвідчила, що погодилася на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором. Ознайомившись з умовами кредитного договору, відповідач мала реальну можливість відмовитися від укладення останнього та на момент його підписання додаткових вимог щодо спірних умов договору не заявляла, що свідчить про свідоме визнання нею умов договору, в тому числі й тих, які нею заперечуються.
На момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 не зверталася до позивача із заявою про надання роз`яснень незрозумілих їй умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, фактично погодилася зі всіма умовами такого договору.
Відповідач, відповідно до ст. 15 Закону «Про споживче кредитування», у випадку, якщо вона вважала умови кредитування для себе неприйнятними мала змогу і після підписання кредитного договору відмовитись від нього протягом 14 днів з моменту укладення договору, та протягом ще 7 днів повернути кредит та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.
Такі ж умови містяться й в самому договорі (п.4.3.).
Таким чином, враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, суд вважає,що відповідач мав можливість не вступати у кредитні відносини із ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ», або відмовитись від нього протягом 14 днів з моменту укладення договору.
Проте, ОСОБА_1 цього не зробила, натомість понад один рік користується кредитними коштами, отриманими від позивача. 
Згідно з розрахунку заборгованості за договором №2560591 від 09.09.2025 про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 09.06.2026 заборгованість ОСОБА_1 становить: 109 188,79 грн., яка включає в себе: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 30 319,99 грн. заборгованість по процентам в розмірі 63 368,8 грн, заборгованість за штрафними санкціями 15 500, 00 грн. (а.с.35-38). 
Разом з тим, щодо стягнення заборгованості за штрафними санкціями суд зазначає наступне.
Відповідно до умов договору Споживач зобов`язаний у встановлений Договором строк, повернути кредит, сплатити проценти, штрафи та пені (у разі наявності) та інші платежі передбачені Договором (п.4.4 договору).
У кредитному договорі №2560591 виділено розділ 6 щодо відповідальності сторін.
Зокрема, згідно п. 6.4. Договору у випадку невиконання та/або неналежного виконання Споживачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, Споживач зобов`язаний сплатити Товариству штраф: 6.4.1. у розмірі 4 650,00 гривень на 3 (третій) день такого невиконання та/або неналежного виконання; та 6.4.2. у розмірі 930,00 гривень починаючи з 4 (четвертого) дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання.
Відповідно до ч. 2 ст. 546 ЦК України штраф є іншим видом забезпечення виконання зобов`язання. 6.4.4. Штрафи за Договором нараховуються протягом строку наявності діючої простроченої заборгованості, але в будь-якому випадку граничний розмір сукупної суми неустойки (штрафів), нарахованої за порушення Споживачем зобов`язань за цим Договором, обмежується сумою визначеною, відповідно до Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Згідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Разом із тим, позивач посилається на те, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24 грудня 2023 року, було внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування». Зокрема, Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» були викладені в новій редакції. Пункт 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, що діяла до 24.12.2023) передбачав звільнення споживача від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період дії воєнного стану. Проте, з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», цей пункт було змінено.
Нова редакція пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» (діюча з 24.12.2023) встановлює, що споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за прострочення виконання зобов`язань лише за договорами про споживчий кредит, укладеними до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Датою набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» є 24 грудня 2023 року. Відповідно, 30-й день включно з дня набрання чинності цим Законом припадає на 23 січня 2024 року (24.12.2023 + 30 днів). У даній справі, договір про споживчий кредит між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» та Позичальником укладено 09.09.2025 року. Отже, оскільки кредитний договір укладено після 23 січня 2024 року, тобто, пізніше 30-го дня з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», до спірних правовідносин не застосовуються положення пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» щодо звільнення споживача від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за договорами про споживчий кредит.
Положення пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України мають загальний характер та стосуються всіх категорій грошових зобов`язань, незалежно від їх природи. Водночас, у даній справі йдеться саме про правовідносини, що виникли з договору про споживчий кредит, тобто, такі правовідносини підпадають під спеціальне правове регулювання, яке міститься у Законі України «Про споживче кредитування».
Разом із тим, при вирішенні позову у цій частині суд виходить із наступного.
Станом на день ухвалення рішення у справі ще не прийнято Закон про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо приведення у відповідність до Закону України "Про споживче кредитування", проект якого за № 11180 від 15.04.2024 знаходиться на розгляді у Верховній Раді України.
Таким чином, на день ухвалення рішення у справі є чинним пункт 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику).
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 22.06.2021 у справі № № 334/3161/17, провадження № 14-188 цс 20, невідповідність окремих положень спеціального закону положенням кодексу не може бути усунено шляхом застосування правила, за яким із прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним раніше. Кодекс є основним актом цивільного законодавства, тому будь-які зміни в регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого кодексом. Суб`єкт законодавчої ініціативи зобов`язаний разом із законопроєктом про інакше регулювання цивільних відносин подати проєкт про внесення відповідних змін до ЦК. Якщо ж ЦК не змінився, колізійний принцип lex posterior derogat priori, за яким пізніший закон скасовує попередній, не застосовується. Норма ЦК превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України. Спеціальні норми закону можуть містити уточнювальні положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України. Якщо Цивільний кодекс України та інший нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону України, містять однопредметні норми, що мають різний зміст, то пріоритетними є норми Цивільного кодексу України.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки та оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" запроваджено воєнний стан на всій території України з 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та триває донині.
Враховуючи те, що договір позики між ОСОБА_1 та ТОВ "Селфі Кредит" було укладено 09.09.2025 року, тобто під час дії воєнного стану в Україні, неустойка за прострочення погашення позики нарахована позивачем під час дії воєнного стану, який триває донині, станом на день ухвалення рішення у справі чинним є пункт 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) і ця норма ЦК України є пріоритетною та превалює над нормою Закону України "Про споживче кредитування", відповідно до якої за договорами, укладеними з 24.01.2024, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги у частині стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за кожен день прострочення повернення позики та/або прострочення сплати відсотків у строки у розмірі 15 500,00 грн.
Таким чином, оцінюючи у сукупності надані сторонами докази, доводи позивача та заперечення відповідача, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, та вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» заборгованість за договором №2560591 про надання споживчого кредиту від 09.09.2025 в загальному розмірі 93 688,79 грн, з яких: а саме стягнення тіла кредиту в розмірі 30 319,99 грн., та нарахованих відсотків в розмірі 63 368,8 грн.
Згідно вимог статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приписами частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір» установлено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Таким чином, оскільки позивач подав до суду позовну заяву в електронній формі та сплатив судовий збір в сумі 2662,40 грн, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (85,80%), що становить 2284,34 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути зі ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» (код ЄДРПОУ 43979069) заборгованість за кредитним договором від 09.09.2025 № 2560591 у загальному розмірі 93 688 (дев`яносто три тисячі шістсот вісімдесят вісім ) грн. 79 коп., яка складається з наступного – основний борг у розмірі 30 319 (тридцять тисяч триста дев`ятнадцять ) грн. 99 коп., проценти у розмірі 63 368 (шістдесят три тисячі триста шістдесят вісім) грн. 8 коп.
Стягнути зі ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ» (код ЄДРПОУ 43979069) витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: судовий збір у розмірі 2 284 (дві тисячі двісті вісімдесят чотири) грн. 34 копійки.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. ст. 358 ЦПК України.
Повне найменування сторін:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «СЕЛФІ КРЕДИТ», місцезнаходження за адресою: 04070, м. Київ, Андріївський узвіз, буд. 1А, код ЄДРПОУ 43979063.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Повний текст судового рішення складений та підписаний 15.09.2026.

Головуючий: В. Г. Черков