10.09.2026

Провадження № 1-кп/389/63/24
ЄУН 389/1422/24

У Х В А Л А 
10 вересня 2026 року Знам`янський міськрайонний суд
Кіровоградської області 
в складі: судді із складу колегії суддів ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , 
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні дистанційно у режимі відеоконференції у приміщенні суду міста Знам`янка кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12024121020000036 від 10.01.2024 стосовно 
ОСОБА_4 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.153, ч.5 ст.152 КК України,  

В С Т А Н О В И В:

25 червня 2024 року до Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області на підставі ухвали Кропивницького апеляційного суду від 14.06.2024 повторно на розгляд надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.153, ч.5 ст.152 КК України.
Ухвалою Знам`янського міськрайонного суду від 16.07.2026 ОСОБА_4 продовжена дія запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 13.09.2026.
Прокурор у судовому засіданні заявила клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, обґрунтовавши наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а також тяжкістю покарання, що може загрожувати ОСОБА_4 , в разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, в яких він обвинувачується. Прокурор вважає, що більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки ОСОБА_4 .
На даний час головуючий суддя із складу колегії суддів - суддя ОСОБА_6 з 07 вересня 2026 року до 10 вересня 2026 року включно перебуває у відпустці без збереження заробітної плати за сімейними обставинами, що призводить до неможливості розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегією суддів.
Разом з тим, суд зауважує, що пунктом 20-5 Перехідних положень КПК України визначено, що тимчасово, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), було встановлено певні особливості судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальних провадженнях та розгляду окремих питань під час судового провадження. Зокрема цим пунктом визначено, що у разі неможливості у визначений цим Кодексом строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім клопотання, поданого на розгляд до Вищого антикорупційного суду, воно може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально, або може бути передано для розгляду до іншого суду в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції або до суду в межах юрисдикції різних апеляційних судів в порядку, передбаченому абзацом шостим цього пункту.
Із запровадженням на території України воєнного стану, питання продовження строку тримання під вартою у разі закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою та неможливості розгляду судом такого питання у встановленому КПК порядку, стало регулюватися положеннями ч.6 ст.615 КПК України.
Зокрема, ч.6 ст.615 КПК України було передбачено, що у разі закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою та неможливості розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою в установленому цим Кодексом порядку обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою вважається продовженим до вирішення відповідного питання судом, але не більше ніж на два місяці.
Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України №8-р (II)/2024 від 18.07.2024 у справі №3-88/2022(205/22, 114/24) частину шосту статті 615 КПК України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною).
При цьому суд наголошує, що мотивами, які слугували для прийняття вказаного рішення Конституційним Судом України, стала виключно неприпустимість автоматичного продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та наголошення на необхідності розгляду вказаного питання судом, що завершується ухваленням вмотивованого та належним чином обґрунтованого судового рішення.
Крім того, Конституційний Суд України, за змістом вищевказаного рішення, зобов`язав Верховну Раду України «привести нормативне регулювання, установлене ч.6 ст.615 КПК України, що визнана неконституційною, у відповідність із Конституцією України та цим рішенням» (п.3 резолютивної частини рішення). У зв`язку з цим втрата чинності положень ч.6 ст.615 КПК України була відтермінована Конституційним Судом України на три місяці з дня ухвалення вищевказаного рішення.
Попри це, зі спливом тримісячного строку, встановленого Конституційним Судом України, Верховною Радою України нормативне регулювання, установлене ч.6 ст.615 КПК України, щодо продовження строку тримання під вартою у разі закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою та неможливості розгляду судом такого питання у встановленому КПК порядку, у відповідність до рішення Конституційного Суду України не приведено.
У зв`язку з цим, на теперішній час склалась ситуація, за якої положення ч.6 ст.615 КПК України є такими, що втратили чинність, та відповідно не можуть бути застосованими при продовженні строку тримання під вартою, а Верховною Радою України, всупереч вимогам Конституційного Суду України, не вироблено новий механізм, який врегулював би окреслене вище питання.
Водночас відповідно до ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
Згідно з ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. При цьому, на переконання суду, такий перелік не є вичерпним.
Зокрема, положеннями ст.129 Конституції України аналогічно закріплено основні засади судочинства, в тому числі і кримінального, із зазначенням про те, що законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.
Таким чином, до загальних засад кримінального провадження слід віднести, зокрема: розумність строків, доступ до правосуддя, а також незмінність складу суду.
Так, відповідно до ч.1 ст.28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки.
Згідно з положеннями ч.1 ст.21 КПК України, кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.
Порядок визначення складу суду встановлений ст.35 КПК України. Водночас ч.9 ст.35 КПК України передбачає, що склад суду у кримінальному провадженні є незмінним, крім випадків, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Аналогічно, згідно положень ч.1 ст.319 КПК України, судовий розгляд у кримінальному провадженні повинен бути проведений в одному складі суддів.
За загальними правилами судочинства незмінність складу суду при проведені судового розгляду полягає в тому, що справа від початку її розгляду і до закінчення повинна розглядатись за участі лише судді або колегії суддів, визначених ЄСІТС для розгляду конкретного кримінального провадження, натомість тимчасова неможливість розгляду клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою (зокрема у зв`язку з перебуванням члена колегії у щорічній відпустці) не може бути безумовною підставою для вилучення справи з подальшим її перерозподілом, що призведе до порушення розумних строків розгляду справи, а також необхідності кожного разу розпочинати судовий розгляд спочатку, що в свою чергу може призвести до втрати доказів по справі, зокрема неможливості повторного допиту свідків, потерпілих тощо.
У зв`язку з викладеним, оскільки головуючий суддя із складу колегії суддів - суддя ОСОБА_6 з 07.09.2026 до 10.09.2026 включно перебуває у відпустці без збереження заробітної плати за сімейними обставинами, з огляду на те, що строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 спливає 13.09.2026, і, відповідно, неможливо за вказаних обставин колегією суддів розглянути питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, вищевказане клопотання прокурора, з урахуванням загальних засад кримінального провадження, зокрема незмінності складу суду, а також враховуючи позицію Конституційного Суду України, викладену у рішенні від 18.07.2024, розглядається суддею ОСОБА_1 , який є суддею у складі колегії суддів, що здійснює розгляд вищезазначеного кримінального провадження.
При цьому суд акцентує увагу на тому, що, застосовуючи загальні засади судочинства, з урахуванням вимог Конституційного Суду України, суд не здійснює продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого автоматично, а розглядає вказане питання, із забезпеченням прав учасників судового розгляду, здійснюючи судовий контроль на предмет наявності чи відсутності ризиків, що виправдовують потребу у подальшому триманні обвинуваченого під вартою та постановляючи вмотивоване рішення.
Неповнолітня потерпіла ОСОБА_7 та її законний представник - ОСОБА_8 у судове засідання не з`явилися.
Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував щодо задоволення клопотання прокурора, просив застосувати інший запобіжний захід, а саме: домашній арешт.
Його захисник - адвокат ОСОБА_5 також заперечував проти задоволення клопотання прокурора, просив застосувати до обвинуваченого запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, оскільки обвинувачений бажає долучитися до військової служби у Збройних Силах України.
Вислухавши у судовому засіданні думку учасників судового провадження, суд дійшов до наступного. 
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. 
Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Так, вирішуючи питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 суд враховує вимоги п.п.3, 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише у передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Зважаючи на практику Європейського суду, колегія суддів враховує, що тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи, рішення ЄСПЛ від 06.04.2000 у справі «Лабіта проти Італії». Крім цього, судом взято до уваги позицію Європейського суду з прав людини, яка висвітлена в рішенні ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Москаленко проти України», в якому зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.
Про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, свідчить наступне.
ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, один з яких є особливо тяжким, за який передбачена кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі строком до 12 років, тому, усвідомлюючи тяжкість кримінальних правопорушень та розуміючи можливе покарання у разі доведення його вини та з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватись від суду. При цьому, судом враховано, що обвинувачений раніше судимий, офіційно не працює, не одружений, співмешкає з матір`ю потерпілої, на утриманні осіб не має, що вказує на відсутність у підозрюваного достатньо міцних соціальних зв`язків. 
Крім того, обвинувачений ОСОБА_4 раніше судимий, обвинувачується у вчиненні двох злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, проживає за тією ж адресою, що і неповнолітня потерпіла. Наведене свідчить про те, що обвинувачений може вчинити інші кримінальні правопорушення, невиключено проти статевої свободи та статевої недоторканості особи. Також, поведінка обвинуваченого може нести загрозу неповнолітнім дітям, які перебувають у його оточенні, тобто існує ймовірна можливість вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень. Слід відмітити, що сексуальне насильство та сексуальна експлуатація є одним з найбільш тяжких порушень прав дитини. За тяжкістю завданих травм сексуальне насильство та експлуатація прирівнюється до тортур і катування.
Судом також враховано характер кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченому стосовно неповнолітньої особи, та те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства, що в даному випадку виправдовує тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою і застосування саме такого запобіжного заходу у цьому випадку буде виправданим з точки зору наявності відповідного суспільного інтересу.
Доводи обвинуваченого та його захисника необхідність застосування більш м`якого запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 судом не можуть бути враховані із вищезазначених підстав.
На підставі викладеного, суд вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого, тож ОСОБА_4 необхідно продовжити дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів. 
Продовжуючи дію такого запобіжного заходу, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених ст.177 КПК України, із ступеня тяжкості інкримінованих злочинів, а також приймає до уваги ту обставину, що підстави, за яких судом було застосовано до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, продовжують існувати, що також унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу. 
Оскільки ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні злочинів, один з яких є особливо тяжким злочином, то відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК України, розмір застави у даному кримінальному провадженні не визначається.
Керуючись ст.ст.177, 178, 183, 331, 376, 392, 395 КПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання прокурора задовольнити.
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с.Дорожинка Вільшанського району Кіровоградської області, продовжити дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів, який обчислювати з 11:30 год. 10 вересня 2026 року до 11:30 год. 08 листопада 2026 року.
На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
Копію ухвали, до відома, направити начальнику ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор», вручити прокурору та обвинуваченому.

Суддя Знам`янського міськрайонного суду
Кіровоградської області ОСОБА_1