Єдиний унікальний номер судової справи 462/5116/26
Номер провадження 2/462/3073/26

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2026 року Залізничний районний суд м. Львова у складі головуючого судді Галайко Н. М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

встановив:

І. Короткий виклад обставин справи та правова позиція позивача
ОСОБА_1 , 10.06.2026 року (вх. № 15305) звернулась у Залізничний районний суд м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, у якій просить суд:
- стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 25 000 грн. 00 коп., щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з дати подання позову та до досягнення дітьми повноліття.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.02.2011 року вона із відповідачем зареєструвала шлюб. Від шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На даний час разом з цим позовом подано також позов про розірвання шлюбу. Вони з відповідачем припинили спільне проживання з березня 2026 року, з цього часу фактично відповідач не бере жодної активної участі у житті дітей та не забезпечує матеріально. Весь тягар матеріального утримання лежить на ній. 02.06.2026 року між нею та відповідачем укладено договір проживання та виховання дітей № 2196, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І. Я., згідно умов якого їхні спільні діти залишились проживати з нею. Спільне майно вони розділили між собою на підставі договору про поділ майна подружжя від 02.06.2026 року № 2192, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І. Я. Добровільно сплачувати аліменти відповідач відмовляється, укласти договір про сплату аліментів також, фактично ухиляється від сплати аліментів, хоча достатньо матеріально забезпечений та може матеріально забезпечувати дітей. У зв`язку із наведеним просить позов задовольнити (а.с. 1-6).

ІІ. Рух справи в суді
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2026 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю – Галайко Н. М. (а.с. 17).
Судом у порядку ч. 8 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру № 2878930, № 2878951 від 12.06.2026 року про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи – позивача та відповідача у справі (а.с. 18, 19).
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 12.06.2026 року позовну заяву було залишено без руху, у зв`язку з її істотними недоліками (а.с. 20-22).
18.06.2026 року (вх. № 16104) від уповноваженого представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Зеленіна С. С. до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Стороною позивача подано позовну заяву в уточненій редакції. Так, позивач просить суд:
- стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 12 500 грн. 00 коп., починаючи з дати подання позову та до досягнення дітьми повноліття;
- стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , 07.04.2016 року у розмірі 12 500 грн. 00 коп., починаючи з дати подання позову та до досягнення дітьми повноліття (а.с. 24-29).
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22.06.2026 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні). Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 38-39).

ІІІ. Щодо правової позиції учасників

3.1. Щодо відзиву на позовну заяву
06.07.2026 року (вх. № 17758) від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Загвойської О. В. до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву (документ сформований у системі «Електронний суд» 06.07.2026 року).
Із змісту вказаного відзиву вбачається, що відповідач просить позов задовольнити частково.
Зокрема вказано, що відповідач частково визнає позов у частині наявності в нього обов`язку брати участь в утриманні дітей, однак вважає заявлений позивачкою розмір аліментів необґрунтованим, неспівмірним із його підтвердженим доходом та недоведеним належними, допустимими і достатніми доказами. З урахуванням фактичного матеріального становища та підтвердженого доходу відповідач має реальну можливість сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 4 500 грн. 00 коп. щомісячно на кожну дитину, тобто загалом 9 000 грн. 00 коп. щомісячно на двох дітей, з подальшою індексацією відповідно до закону. Зазначає, що після фактичного припинення спільного проживання діти залишилися проживати разом із матір`ю. Відповідна домовленість сторін була оформлена договором між батьками про проживання та виховання дітей від 02.06.2026 року № 2196. Водночас твердження позивача про те, що відповідач після припинення спільного проживання самоусунувся від матеріального забезпечення дітей, не відповідає фактичним обставинам справи. Після припинення спільного проживання відповідач продовжував надавати кошти на утримання дітей, добровільно перерахувавши позивачу: 09.04.2026 року – 10 000 грн. 00 коп.; 25.04.2026 року – 5 000 грн. 00 коп.; 11.05.2026 року – 10 000 грн. 00 коп. Зазначені платежі були здійснені добровільно, що підтверджує, що відповідач не ухилявся від участі в утриманні дітей, а фактично продовжував виконувати свій батьківський обов`язок. У червні 2026 року позивач обмежила комунікацію з відповідачем у засобах зв`язку, що ускладнило узгодження поточних потреб дітей, порядку передачі коштів та інших питань, пов`язаних з їх утриманням. Така обставина не припиняє обов`язку відповідача утримувати дітей, однак має значення для оцінки доводів позивача про його нібито свідоме самоусунення від участі у їх забезпеченні

3.2. Щодо відповіді на відзив
Уповноважений представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Зеленін С. С., 10.07.2026 року (вх. № 18483) подав до суду письмову відповідь на відзив (документ сформований у системі «Електронний суд» 10.07.2026 року).
Так, із змісту вказаної відповіді на відзив вбачається зокрема, що при визначенні судом розміру аліментів, які підлягають стягненню за даним позовом, позивач просить врахувати суд ряд обставин, зокрема, наявність у відповідача великої кількості саме комерційних транспортних засобів (великі вантажівки, автобуси, причепи). Саме в позовній заяві позивач зазначила, що прибуток від такої діяльності відповідач не обліковує, майнових декларацій не подає (що підтверджує відповідач у своєму відзиві), саме тому позивач не посилалася на наявність зереєстрованого ФОП у відповідача, як помилково зазначено у відзиві. Проте позивачу відомо про використання даного майна з метою отримання прибутку, оскільки саме таку діяльність відповідач здійснював під час шлюбу, про що було відомо позивачу безпосередньо від відповідача. Зважаючи на той факт, що мінімальна загальна вартість належних відповідачу комерційних транспортних засобів становить 2 200 000 грн. 00 коп., то перш за все, це вказує на існування витрат на придбання такого майна, що перевищують його заробіток, який відображений у довідці про доходи у ТОВ «Мостиське молоко» (долучена до відзиву), і щодо відповідачем не доведено джерело походження коштів. Ці обставини враховуються судом при визначенні розміру аліментів відповідно до наведених вище норм Сімейного кодексу України (далі - СК України). Значна кількість комерційних транспортних засобів не використовується відповідачем для особистого пересування (фури, причепи) та придбавалися останнім для використання відповідно до їх цільового призначення. Позивач зазделегідь не готувалася до подання позову, оскільки не очікувала, що стягнення аліментів відбуватиметься в судовому порядку, проте прагнула врегулювати спір у позасудовий спосіб. Враховуючи заперечення, викладені у відзиві про відсутність документального підтвердження витрат, то на підтвердження частини витрат на придбання продуктів харчування, ліків та вітамінних комплексів для дітей до даної відповіді долучається чеки на придбання товарів на загальну суму 13 144 грн. 00 коп., що мало місце за два тижні червня місяця 2026 року. Це лише частина витрат на дітей, що мало місце в другій половині червня 2026 року, оскільки не всі продукти купуються в супермаркетах, але часто на ринках, де чеки не надаються. Більш того за цей період не враховано: витрати на придбання сезонного одягу, взуття та книг для дітей (було придбано лише дві футболки та шорти, все решта було придбано перед початком літа); витрати на канцелярію та оплату навчання, які мають місце під час шкільного навчання, а не літних канікул; витрати на відпочинок та дозвілля дітей.

3.3. Щодо заперечення на відповідь на відзив
14.07.2026 року (вх. № 18812) від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Загвойської О. В. до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив (документ сформований у системі «Електронний суд» 14.07.2026 року).
Так, із змісту вказаного заперечення вбачається зокрема, що у відповіді на відзив позивач зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд має врахувати наявність у відповідача великої кількості комерційних транспортних засобів, які, на її думку, використовуються або використовувалися для отримання прибутку. Такі доводи не можуть бути прийняті як належне підтвердження реального доходу відповідача. Відповідач не заперечує, що за ним зареєстровані окремі транспортні засоби. Водночас сам факт державної реєстрації транспортного засобу не доводить: фактичного здійснення відповідачем підприємницької або іншої господарської діяльності; отримання ним прибутку від перевезень; здачі транспортних засобів в оренду; отримання регулярних грошових надходжень; наявності реальної можливості щомісячно сплачувати аліменти в розмірі 25 000 грн. 00 коп. Витяги з Єдиного державного реєстру МВС підтверджують лише реєстраційні відомості щодо транспортних засобів, однак не підтверджують фактичного отримання доходу від їх використання. Позивачем не подано жодного належного доказу фактичного отримання відповідачем прибутку від використання транспортних засобів, зокрема: договорів перевезення, товарно-транспортних накладних, актів виконаних робіт, договорів оренди транспортних засобів, податкової звітності, банківських виписок із надходженнями від такої діяльності чи інших фінансових документів. Посилання позивача на те, що їй «відомо» про використання відповідачем такого майна під час шлюбу, не є достатнім доказом отримання відповідачем доходу на момент розгляду цієї справи. Сама наявність у власності комерційних транспортних засобів не свідчить про фактичне здійснення відповідачем господарської діяльності та не підтверджує отримання ним доходу від такої діяльності. Посилання позивача на наявність у відповідача транспортних засобів не доводить ні фактичного доходу, ні можливості щомісячно сплачувати аліменти в сумі 25 000 грн. 00 коп. Також просить врахувати, що аліменти призначаються для забезпечення поточних регулярних потреб дітей. Поточні витрати на харчування, базові побутові потреби, частину ліків, канцелярію, одяг і дозвілля можуть враховуватися судом при визначенні розумного розміру аліментів, однак не можуть автоматично обґрунтовувати заявлений позивачем розмір без належного доказування їх регулярності, необхідності та зв`язку саме з потребами дітей. Відповідач не відмовляється брати участь у додаткових витратах на дітей у випадках, передбачених ст. 185 СК України, за умови що такі витрати будуть необхідними, розумними за розміром, документально підтвердженими та пов`язаними з реальними потребами дітей. Також зазначає, що відповіді на відзив позивач зазначає, що долучає докази понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. 00 коп. Водночас у позовній заяві позивач заявляла орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000 грн. 00 коп. Тобто розмір фактично заявлених і документально обґрунтовуваних витрат є непослідовним. З огляду на це, заявлені витрати на правничу допомогу не можуть бути автоматично покладені на відповідача у повному обсязі. У разі якщо суд дійде висновку про наявність підстав для компенсації частини таких витрат, їх розмір підлягає зменшенню з урахуванням: складності справи; обсягу фактично необхідних процесуальних дій; розгляду справи у спрощеному позовному провадженні; часткового визнання позову відповідачем; пропорційності до розміру задоволених позовних вимог; фінансового становища сторін.

ІV. Позиція суду
Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.
Так, у матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд зазначає, що згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

V. Встановлені судом фактичні обставини справи
Копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 26.02.2011 року, стверджується, що сторони зареєстрували шлюб 26.02.2011 року, у Франківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 58 (а.с. 7).
Копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_3 , батьком зазначено – ОСОБА_2 , матір`ю – ОСОБА_1 , актовий запис № 191 (а.с. 11).
Копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , батьком зазначено – ОСОБА_2 , матір`ю – ОСОБА_1 , актовий запис № 148 (а.с. 12).
Згідно договору між батьками про проживання дітей № 2196 від 02.06.2026 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І. Я., місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначено разом з матір`ю, за її місцем проживання (а.с. 13).
Договором про поділ майна подружжя № 2192 від 02.06.2026 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І. Я., розділено спільне майно подружжя.
На праві власності у ОСОБА_2 перебуває земельна ділянка 4625887500:02:000:5281 площею 0, 024 га (а.с. 32), транспортні засоби: «Renault», 2011 року випуску, «MAN», 2010 року випуску, «Skoda Octavia», 2008 року випуску, напівпричіп марки «KRONE», 2003 року випуску (а.с. 33, 34, 35, 36).
Як вбачається із довідки про доходи № 01-17/26 від 17.06.2026 року ОСОБА_2 працює у ТзОВ «МОСТИСЬКЕ МОЛОКО», займає посаду тракториста. Загальна сума доходу у вигляді заробітної плати за період з 01.10.2025 року по 31.05.2026 року становить 168 400 грн. 00 коп. 
Згідно платіжних інструкцій відповідач здійснював грошові перекази позивачу 09.04.2026 року на суму 10 000 грн. 00 коп., 25.04.2026 року на суму 5 000 грн. 00 коп. та 11.05.2026 року на суму 10 000 грн. 00 коп. 
Згідно чеків, які долучені до матеріалів справи, позивачем було придбано за червень 2026 року товари на загальну суму 13 144 грн. 00 коп., для задоволення побутових потреб, зокрема продуктів харчування та засобів гігієни.
Також, до матеріалів позовної заяви долучено копії: паспорта громадянина України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 8, 10), картки фізичної особи – платника податків ОСОБА_1 (а.с. 9) та довідку про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 (а.с. 8 зворот).

VІ. Застосоване судом законодавство та мотиви прийняття рішення
Положеннями ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей іфінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.
За змістом законодавства, аліменти є власністю дитини, а обов`язок суду полягає у першу чергу забезпечити дитині право на належне утримання.
Аліментні зобов`язання за своєю природою та генезою є саме морально-етичною категорією, яка втілена у нормі позитивного права. Фактично йдеться про повністю не охоплені правом, проте визнані суспільством базові принципи моралі (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 753/20347/20, провадження № 61-5707св22/ від 17.05.2023 року).
За своєю суттю аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 520/21069/18, провадження № 61-1347св20 від 03.02.2021 року).
Згідно з ст. 180, ч. 3 ст. 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Положеннями ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.
Вбачається, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано або вони взагалі не перебували в ньому.
Отже перебування батьків у шлюбі або його розірвання не впливає на обов`язок батьків утримувати дитину.
При цьому добровільний порядок сплати аліментів не виключає права стягувача аліментів у будь-який час звернутися з заявою про стягнення аліментів до суду.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Аналіз вказаних норм свідчить, що кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Тобто, визначення способу (в твердій грошовій сумі чи частці) залежить тільки від вибору одержувача аліментів.

VІI. Висновки суду
При вирішенні питання про стягнення аліментів у даній справі суд враховує що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку, має стабільний дохід, володіє на праві власності транспортними засобами та земельною ділянкою.
Таким чином, відповідач зобов`язаний утримувати дітей у межах, необхідних для їх зростання і виховання, повноцінного здоров`я, задовільного фізичного, духовного та морального розвитку.
Також суд зазначає, що батько дитини зобов`язаний приймати участь в утримані своїх дітей до досягнення ними повноліття, не перекладаючи свої обов`язки на позивача та/або інших осіб.
Однак, позивач не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували вжиття нею заходів щодо одержання аліментів від відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.
Так, суд у першу чергу виходить з найкращих інтересів дитини та необхідності створення умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Судом враховано вимоги ч. 1 ст. 191 СК України згідно якої аліменти на дітей за рішенням суду присуджуються від дня пред`явлення позову, яким у даній справі є 10.06.2026 року (згідно відтиску вхідного штампу канцелярії суду) (а.с. 1).
За таких обставин, приймаючи до уваги усі наведені обставини, працездатність відповідача, прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, недоведеність стороною позивача співмірності стягнення суми аліментів у зазначеному розмірі, керуючись принципами розумності, виваженості, співмірності (пропорційності) і справедливості, а також враховуючи, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 6 250 грн. 00 коп., починаючи з дати подання позову та до досягнення ним повноліття та на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 6 250 грн. 00 коп., починаючи з дати подання позову та до досягнення ним повноліття.
Суд вважає за необхідне зазначити про стягнення аліментів у розмірі, не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку (як це передбачено ч. 5 ст. 183 СК України) та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (як передбачено ч. 2 ст. 182 СК України).
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд зобов`язаний допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
При цьому, суд роз`яснює, що ч. 1 ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

VІІІ. Судові витрати по справі
Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

8.1. Щодо судового збору
Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Із п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 331 грн. 20 коп.

8.2. Щодо витрат на правничу допомогу
Згідно положень ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, суд приймає до уваги позицію викладену у додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року загалом, та зокрема щодо обов`язку доведення неспівмірності витрат, який покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Крім цього, щодо принципу змагальності, який знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) від 27.06.2018 року, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 753/15687/15-ц від 14.11.2018 року, № 753/15683/15 від 26.09.2018 року, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду № 910/3929/18 від 18.06.2019 року.
Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Як вбачається із матеріалів справи, розрахунок витрат на правову допомогу адвоката становить 10 000 грн. 00 коп.
Так, на підтвердження надання правничої допомоги у визначеному розмірі, до матеріалів справи долучено:
- акт № 1Б-07/26 приймання-передачі наданих послуг від 07.07.2026 року, відповідно до якого вартість надання правничої допомоги становить 10 000 грн. 00 коп. 
- рахунок № 1-Б від 08.06.2026 року, згідно якого оплата за правничу допомогу відповідно до умов договору становить 10 000 грн. 00 коп. 
- копію Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 509 (а.с. 31);
- копію ордера на надання правничої допомоги серії ВС № 1470795 (а.с. 30).
Суд приймає до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Суд враховує, що втручання у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому у положеннях ст. 627 ЦК України, принципу «pacta sunt servanda» та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду № 910/15191/19 від 01.10.2020 року).
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22).
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Верховного Суду від 12.01.2023 року у справі № 910/8342/21).
Суд приймає до уваги те, що відповідач скористався своїм правом на заперечення, щодо витрат на оплату правничої допомоги адвоката.
Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 30.01.2023 року № 910/7032/17).
Так, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової Постанови Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) від 19.02.2020 року.
Також Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, усі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Окремо суд приймає правову позицію Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказану у додатковій постанові від 03.10.2024 року у справі № 357/8695/23, згідно якої для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність.
Отже при визначенні суми відшкодування, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з огляду на часткове задоволення позовних вимог.
При цьому, суд враховує, що складання позову у даній справі не потребувало аналізу великої кількості документів, справа розглянута у спрощеному провадженні без виклику сторін (у письмовому провадженні).
Так, надання правничої допомоги адвокатом у даній справі зводилося до складання та подання позовної заяви, заяви про усунення недоліків та відповіді на відзив, з мінімальною кількістю доказів.
Враховуючи зазначене, результат розгляду справи у суді, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених витрат, предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, поведінку сторони під час розгляду справи, суд вважає що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню у сумі 5 000 грн. 00 коп., що відповідає критеріям розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору.
На підставі наведеного та керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 264-265, 274, 279, 430 ЦПК України, суд -

ухвалив:

1. Позовну заяву  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів – задовольнити частково.

2. Стягувати з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі у розмірі 12 500 (дванадцять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. щомісячно, а саме: по 6 250 (шість тисяч двісті п`ятдесят) грн. 00 коп. на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 10.06.2026 року і до досягнення дітьми повноліття.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.

4. Стягнути з  ОСОБА_2 на користь держави – 1 331 (одна тисяча триста тридцять одну) грн. 20 коп. судового збору.

5. Стягнути  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі – 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

6. Рішення суду, у частині стягнення аліментів, у межах суми платежу за один місяць – допустити до негайного виконання.

7. Порядок оскарження рішення суду та набрання ним законної сили
Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів, у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

8. Відомості щодо учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 );
Відповідач:  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Текст судового рішення складено 16.07.2026 року.

Суддя/підпис/      
Згідно з оригіналом.
Суддя:        Н. М. Галайко