Справа №461/10948/25 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2026 року            м.Львів

Галицький районний суд м. Львова 
в складі:
головуючого судді   Радченка В.Є. 
з участю: 
секретаря судового засідання   Яцишин В.А.
представника позивача    ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП невідомий, останнє відоме місце проживання : АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 . В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_3 на підставі наказу директора департаменту житлового господарства від 29.01.2002 № 15-Д «Про заміну квартири гр. ОСОБА_2 ». Зазначена квартира не приватизована та перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Львова. Позивач зазначила, що у спірній квартирі зареєстрований відповідач, однак тривалий час у ній не проживає без поважних причин, участі в утриманні квартири та оплаті житлово-комунальних послуг не бере, особистих речей у квартирі не має, будь-яких перешкод у користуванні житловим приміщенням йому не чиниться, а місце його фактичного проживання позивачу невідоме. Крім того, реєстрація відповідача у квартирі покладає на позивача додаткові матеріальні витрати на оплату житлово-комунальних послуг. На підтвердження зазначених обставин позивач посилалася на акти обстеження житлового приміщення, складені за участю представників ЛКП та сусідів, відомості з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб, а також інші письмові докази, додані до позовної заяви. Вважаючи, що відповідач відсутній у спірному житловому приміщенні понад встановлений законом строк без поважних причин, позивач просила визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 31.12.2025 року у справі відкрито провадження у порядку загального позовного провадження.       31.03.2026 року до суду надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме: адвокатський запит вих. № 0503/26 від 05.03.2026 року; відповідь Галицької районної адміністрації Львівської міської ради вих. № 31-вих-33679 від 12.03.2026 року; адвокатський запит вих. № 1203/26 від 12.03.2026 року; відповідь Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби вих. № 854 від 19.03.2026 року.          16.06.2026 року до суду надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме: акт № 46 від 15 червня 2026 року, складений комісією в складі майстрів дільниці ЛКП “Княже місто” та затверджений ЛКП “Княже місто”.        Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17.06.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Березюк Альона Олександрівна до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням до судового розгляду по суті.   Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та надала аналогічні пояснення викладенні у позові. Просила позовні вимоги задоволити.    Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Судові повістки скеровувалися за останнім відомим місцем його проживання, а також виклик відповідача здійснювався шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України. Причини неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань не подавав.            Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася. Судова повістка скеровувалася за останнім відомим місцем її проживання, однак поштове відправлення повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».          Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку.         З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є наймачем квартири АДРЕСА_3 на підставі наказу директора департаменту житлового господарства від 29 січня 2002 року № 15-Д «Про заміну квартири гр. ОСОБА_2 ». Вказана квартира не приватизована та перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Львова.              Відповідно до відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 205296 від 27 жовтня 2025 року у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .              На підтвердження викладених обставин до позовної заяви долучено акти ЛКП «Княже місто» № 25 від 29 квітня 2025 року та № 110 від 05 грудня 2025 року, складені комісією за участю працівників підприємства та мешканців будинку, відповідно до яких відповідач за адресою: АДРЕСА_2 , не проживає.       Крім того, представником позивача подано до суду клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, до якого долучено адвокатські запити, відповіді на них, а також відповідь Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, згідно з якою ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , постійно з 07 жовтня 2003 року.             Також до матеріалів справи долучено відповідь Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України та акт ЛКП «Княже місто» № 46 від 15 червня 2026 року, складений комісією за участю працівників підприємства та мешканців будинку, відповідно до якого ОСОБА_3 , будучи зареєстрованим у квартирі АДРЕСА_3 , за вказаною адресою не проживає.           Стаття 71 ЖК України установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.          Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.          У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.          Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.      Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.           У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.       Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.              Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц (провадження №61-37646св18) зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР та вказано, що: «збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».            Отже, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.  Верховний Суд у своїх постановах виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, провадження № 61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19.       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі 344/19735/19 (провадження № 61-13123св21) зазначено, що «Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.    Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13 (провадження № 61-23089св19)).  Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява №30856/03, KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, §41-42).      Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 та набув повної цивільної дієздатності лише з 10 вересня 2021 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача, посилаючись на положення статей 71, 72 ЖК Української РСР, зазначає, що відповідач понад шість місяців не проживає у квартирі АДРЕСА_3 , не бере участі в її утриманні та оплаті житлово-комунальних послуг, а тому втратив право користування спірним житловим приміщенням. Оцінюючи наведені доводи, суд виходить із такого. Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, на всій території України введено воєнний стан, дія якого неодноразово продовжувалася та триває на час розгляду справи. На підтвердження факту непроживання відповідача позивачем подано акти ЛКП «Княже місто», у яких зазначено, що ОСОБА_3 фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_2 понад п`ятнадцять років. Разом із тим зазначені акти складені, зокрема, на підставі повідомлень мешканців будинку, які безпосередньо судом не допитувалися, а тому наведені у таких актах відомості не можуть свідчити про встановлення причин непроживання відповідача, часу його вибуття зі спірного житла та відсутності поважних причин такої відсутності. При цьому представником позивача не заявлялося клопотання про допит осіб, пояснення яких покладено в основу зазначених актів, що позбавило суд можливості безпосередньо перевірити такі відомості в порядку, визначеному цивільним процесуальним законодавством. Суд також враховує, що до досягнення повноліття відповідач не мав повної цивільної дієздатності та не міг самостійно визначати місце свого проживання. Відтак період його непроживання у спірному житловому приміщенні до 10 вересня 2021 року сам по собі не може свідчити про добровільну відмову від користування житлом чи втрату ним інтересу до такого житла. Крім того, після набуття відповідачем повної цивільної дієздатності в Україні було введено воєнний стан, який триває до цього часу. За таких обставин суд позбавлений можливості виключити, що непроживання відповідача могло бути зумовлене об`єктивними та поважними причинами, зокрема проходженням військової служби, перебуванням за межами України чи іншими обставинами, пов`язаними із запровадженням воєнного стану. Належних та допустимих доказів, які б підтверджували відсутність поважних причин непроживання відповідача після досягнення ним повноліття, матеріали справи не містять, а позивачем таких доказів суду не подано. При цьому суд зазначає, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може бути лише встановлення обставин, які свідчать про свідому поведінку такої особи, спрямовану на припинення користування житлом та втрату інтересу до нього. Сам по собі факт непроживання у житловому приміщенні, як і несплата житлово-комунальних послуг, без встановлення інших передбачених законом обставин, не є достатньою підставою для припинення права користування житлом. Крім того, посилання позивача на те, що відповідач не бере участі в оплаті житлово-комунальних послуг, саме по собі не свідчить про втрату ним права користування спірним житловим приміщенням. При цьому позивач не позбавлений права звернутися до суду з відповідними вимогами про стягнення понесених ним витрат на оплату житлово-комунальних послуг у передбаченому законом порядку. Отже, позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б у своїй сукупності підтверджували, що відповідач без поважних причин припинив користування спірним житловим приміщенням, втратив до нього інтерес та наявні підстави для застосування положень статей 71, 72 ЖК Української РСР. За таких обставин суд доходить висновку, що позивачем не доведено сукупності передбачених статтями 71, 72 ЖК Української РСР обставин, необхідних для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, а тому заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. Керуючись статтями 12, 76, 77, 81, 89, 259, 263–265 ЦПК України, статтями 71, 72 ЖК Української РСР, суд, –
ВИРІШИВ:
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП невідомий, останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням.
Судові витрати залишити за позивачем.
Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки до Львівського Апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Повний текст судового рішення складений 20.07.2026 р.

Суддя    В.Є. Радченко