ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року 
м. Київ
cправа № 920/815/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А., 
за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Суми»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 (Гаврилюк О. М. - головуючий, судді Коротун О. М., Ткаченко Б. О.) і рішення Господарського суду Сумської області від 06.08.2025 (суддя Резніченко О. Ю.) у справі
за позовом Приватного акціонерного товариства Національна енергетична компанія «Укренерго» 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Суми»
про стягнення 13 424 594, 43 грн
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Суми»
до Приватного акціонерного товариства Національна енергетична компанія «Укренерго»
про тлумачення умов договору

Історія справи
Обставини справи, встановлені судами
1. 01.01.2024 на підставі заяви - приєднання Товариство з обмеженою відповідальністю «Енера Суми» (далі - ТОВ «Енера Суми», відповідач, користувач) уклало з Приватного акціонерного товариства Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - ПрАТ «Укренерго», позивач, оператор системи передачі, ОСП) публічний договір (ідентифікатор № 0154-02024-ПП) про надання послуг з передачі електричної енергії (далі - Договір).
2. Відповідно до пунктів 6.2., 6.4. Договору користувач здійснює поетапну оплату планової вартості Послуги за кожну декаду розрахункового періоду згідно із такою системою платежів і розрахунків:
1 платіж - до 18 числа розрахункового періоду в розмірі планової вартості послуги, наданої в першій декаді розрахункового періоду;
2 платіж - до 28 числа розрахункового періоду в розмірі планової вартості послуги, наданої в другій декаді розрахункового періоду;
3 платіж - до 08 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, в розмірі планової вартості послуги, наданої в третій декаді розрахункового періоду.
Плановий обсяг послуги, що використовується для розрахунку планової вартості послуги, визначається на підставі даних АКО за кожну декаду розрахункового періоду.
Користувач здійснює розрахунок за фактичний обсяг послуги до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим (включно), на підставі рахунків, актів приймання-передачі послуги, наданих ОСП, або отриманих за допомогою сервісу електронного документообігу (далі - Сервіс) (автоматизована система, яка забезпечує функціонування електронного документообігу), з використанням у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису особи, уповноваженої на підписання документів в електронній формі.
Вартість наданої послуги за розрахунковий період визначається до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим (включно). Акти приймання-передачі Послуги направляються Користувачу до 12 числа місяця, наступного за розрахунковим (включно).
Коригування обсягів та вартості наданої Послуги відповідного розрахункового періоду здійснюється за наступною версією даних комерційного обліку, що надається АКО протягом 10 календарних днів з дати проведення процесу врегулювання в Системі управління ринком, що здійснюється на вимогу та в терміни, передбачені Правилами ринку.
Узагальнений зміст позовних вимог та підстав позову
3. ПрАТ «Укренерго» звернулось до суду з позовом до ТОВ «Енера Суми» про стягнення 4027097,28 грн 3 % річних за період з 19.01.2024 по 14.10.2024 та 9 397 497,45 грн інфляційних втрат за період з 19.01.2024 по 14.10.2024 (з урахуванням заяви про зменшення позову та закриття провадження у справі в частині позовних вимог).
4. У позові посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором в частині своєчасної оплати послуг за період з січня по серпень 2024 року, а також оплати по актам коригування, складеним на виконання умов Договору за цей же період. 
5. ТОВ «Енера Суми» звернулося до ПрАТ «Укренерго» із зустрічним позовом про тлумачення умов пунктів 6.2 та 6.4 Договору.
Узагальнений зміст та обґрунтування оскаржуваних рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції 
6. Господарський суд Сумської області рішенням від 06.08.2025, яке залишив без змін Північний апеляційний господарський суд постановою від 10.03.2026, первісний позов задовольнив. Стягнув з відповідача на користь позивача 9 397 497, 45 грн інфляційних втрат та 4 027 097,28 грн 3% річних. У задоволенні зустрічного позову відмовив.
7. Щодо первісного позову суди встановили, що відповідач зобов`язаний оплачувати послугу в порядку та строки, визначені пунктами 6.2 6.4 Договору, а факт прострочення відповідача при виконанні зобов`язання щодо оплати отриманих послуг підтверджується матеріалами справи. При цьому здійснений позивачем розрахунок позовних вимог є арифметично вірним та ґрунтується на встановленому в Договорі порядку розрахунків.
8. Відхиляючи доводи відповідача щодо безпідставності нарахування 493 779,21 грн 3% річних, суд апеляційної інстанції зазначив, що при розрахунку за послуги користувач та оператор системи передачі зобов`язані використовувати як плановий, так і фактичний обсяг послуги одночасно, які є взаємопов`язані та не замінюють один одного, тобто у користувача відсутнє право вибору - платити за плановий обсяг чи за фактичний обсяг. Користувач зобов`язаний здійснити оплату планового обсягу на умовах попередньої оплати протягом розрахункового місяця, а по закінченню відповідного місяця визначити необхідність сплати фактичного обсягу послуг, отриманих за такий розрахунковий місяць. 
9. При цьому розрахунки між учасниками ринку електричної енергії, якими є сторони спору, здійснюються за допомогою системи управління ринком, виходячи з внесених до такої системи даних комерційного обліку Адміністратора комерційного обліку. Інформація про роботу системи управління ринком є публічно доступною, відомою усім учасникам ринку електричної енергії, розміщена на офіційному вебсайті ПрАТ «Укренерго». 
10. Наявні у матеріалах справи відомості, відображені на скріншотах з платформи ММС були доступні для відповідача, оскільки він, як користувач, має повний доступ до свого персонального кабінету, в якому такі дані і відображаються. Тобто відповідач був ознайомленим з даними по його точках EIC, у зв`язку із чим його доводи про недоведеність моменту виникнення грошових зобов`язань, їх розмір на кожну дату оплати згідно пункту 6.2 Договору спростовуються матеріалами справи та умовами Договору.
Касаційна скарга
11. Частково не погоджуючись із зазначеними судовими рішенням, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати в частині стягнення 493 779,21 грн 3% річних з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК України, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи касаційної скарги 
12. Суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), порушили статті 73-79, 86 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду в постановах: (1) від 22.01.2025 у справі №910/18572/23, від 30.07.2025 у справі №910/502/23 про те, що у ситуації, коли відповідач заперечує здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, недостатнім є зазначення про те, що суд перевірив розрахунок позивача без наведення відповідного розрахунку; (2) від 07.07.2021 у справі №587/20251/18, від 11.06.2019 у справі №904/2882/18, від 28.12.2019 у справі №922/788/19, від 16.03.2020 у справі №910/1162/19 про те, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами в розумінні частини 1 статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (далі - Закон № 851-IV). За доводами скаржника суди не навели власного розрахунку сум 3% річних та помилково прийняли як допустимий доказ направлення рахунків надані позивачем скріншоти невідомо з якого джерела.
13. Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 625 ЦК України у випадку, коли база нарахування 3% річних на планові платежі не підтверджена доказами, зокрема рахунками, складеними на підставі даних АКО за відповідні декади розрахункового періоду, якими мала підтверджуватись база нарахування цих платежів за умовами Договору.
14. Суди не дослідили зібрані у справі докази (контррозрахунок відповідача, відсутність рахунків) та на встановили факт направлення рахунків та розмір бази нарахування 3% річних на підставі недопустимих доказів (скріншотів).
Позиція позивача у відзиві на касаційну скаргу
15. Проти доводів касаційної скарги заперечує, вважає постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції законними та обґрунтованими, погоджується з викладеними в судових рішеннях мотивами судів. 
Позиція Верховного Суду
16. Відповідно до положень частини 1 статті 300 ГПК України Верховний Суд розглядає доводи касаційної скарги тільки в частині, що стала підставою для відкриття касаційного провадження.
17. Розглянувши доводи та аргументи касаційної скарги в частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, які відповідають вимогам абзацу 2 пункту 5 частини 2 статті 290 ГПК України, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою у цій частині на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України. 
18. Зі змісту пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України випливає, що оскарження судових рішень з зазначеної підстави може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
19. Отже, для касаційного перегляду судових рішень з цієї підстави наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Тобто застосування правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів. 
20. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
21. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. Самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
22. Так, в тексті касаційної скарги відповідач цитує окремий абзац з тексту постанови Верховного Суду у справі №910/18572/23, який стосується необхідності дослідження судом розрахунку позовних вимог в частині 3% річних та інфляційних втрат з одночасним посиланням на те, що аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду у справі № 910/502/23. 
23. Проте правовідносини у вказаних справах, на які посилається скаржник, є неподібними із правовідносинами у справі, що розглядається, оскільки в кожній із наведених справ Верховний Суд сформував відповідні висновки в залежності від конкретного предмета та підстав позову та встановлених судами фактичних обставин справ. 
24. Суд касаційної інстанції вважає доцільним звернути увагу скаржника на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц вказала, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ та з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин справ, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі.
25. У справі № 587/2051/18 Верховний Суд зазначив, що відповідач заперечував відповідність оригіналу наданим позивачем копіям веблистування із необмеженим колом осіб і просив витребувати оригінали електронних документів, втім суд відхилив зазначене клопотання. Це стало підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд.
26. У справі № 904/2882/18 Суд вказав, що надана позивачем роздруківка електронної переписки з відповідачем (паперова копія знімка екрана монітора комп`ютера) не є належним доказом відправлення позивачем та отримання відповідачем письмової заявки про надання послуг за договором. Роздруківка електронної переписки не може вважатись електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV, оскільки не містить електронного підпису.
27. У справі № 922/788/19 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що електронне листування між сторонами справи не може вважатись належним письмовим доказом, а роздруківка електронного листування не є електронним документом в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV.
28. У справі № 910/1162/19 позивач на підтвердження факту укладення договору поставки надав суду скриншоти електронних листів із зображенням надісланих файлів. Суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що такі роздруківки електронної переписки не є належним доказом укладення між сторонами зазначеного договору, оскільки вони не відповідають вимогам Закону № 851-IV та не мають електронного цифрового підпису. 
29. При цьому в указаних постановах Верховний Суд не формулював висновок, що роздруківки електронного листування взагалі не можуть бути прийняті як допустимі докази, про що помилково зазначає скаржник в касаційній скарзі.
30. Суд звертає увагу скаржника на те, що висновки Верховного Суду, на які він посилається у доводах касаційної скарги, стосуються оцінки роздруківок електронного листування як письмових доказів (стаття 91 ГПК України) та як електронних документів (частина перша статті 5 Закону № 851-IV).
31. Натомість у справі, що розглядається, апеляційний суд взагалі не оцінював надані позивачем скріншоти як письмовий доказ чи електронний документ, а зазначив про те, що скріншоти з платформи ММС є відображенням відомостей системи управління ринком, яка є відомою всім учасника ринку електричної енергії, а відповідач, як користувач, має повний доступ до свого персонального кабінету, в якому такі дані і відображаються. Відтак суд апеляційної інстанції не мав враховувати висновки Верховного Суду, на які здійснює своє посилання відповідач у доводах касаційної скарги.
32. З викладеного вбачається, що зазначені скаржником справи і справа, судові рішення в якій переглядаються, є відмінними за істотними правовими ознаками, що виключає подібність правовідносин у вказаних справах за змістовним критерієм. При цьому, з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. 
33. Таким чином, визначений відповідачем виключний випадок для касаційного перегляду судового рішення на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України не підтвердився.
34. Ще однією підставою касаційного оскарження скаржник визначив пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, а саме відсутність висновку Верховного Суду в питанні застосування статті 625 ЦК України у випадку, коли база нарахування 3% річних на планові платежі не підтверджена доказами.
35. Верховний Суд зауважує, що посилаючись на пункт 3 частини 2 статті 287 ГПК України, скаржник повинен зазначити норму права, єдину практику застосування якої необхідно сформувати, обставини справи, до яких ця норма повинна застосовуватися, який висновок зробили суди попередніх інстанцій з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає незгода з ним.
36. За своїм змістом наведена норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
37. Однак у тексті касаційної скарги скаржник не наводить обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, у спірних правовідносинах. Посилання скаржника на положення статті 625 ЦК України у цій частині касаційної скарги є суто декларативними, а за своїм змістом доводи відповідача не стосуються питань права або правозастосування, а зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлення інших фактичних обставин справи. Втім, зазначене виходить за межі визначених статтею 300 ГПК України повноважень суду касаційної інстанції.
38. Зважаючи на викладене, а також межі розгляду справи судом касаційної інстанції, колегія суддів визнає недоведеною скаржником підставу касаційного оскарження, визначену у пункті 3 частини 2 статті 287 ГПК України.
39. Стосовно доводів відповідача про ухвалення судових рішень на підставі недопустимих доказів, Верховний Суд зазначає таке.
40. Згідно з частиною 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
41. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (частина 2 статті 73 ГПК України).
42. Відповідно до статті 77 ГПК України («допустимість доказів») обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
43. Допустимість доказів означає, що у певних випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування.
44. Натомість за змістом статті 76 ГПК України належність доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Тобто з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Належність, як змістовна характеристика та допустимість, як характеристика форми, є властивостями доказів, оскільки вони притаманні кожному доказу окремо і без їх одночасної наявності жодний доказ не може бути прийнятий судом.
45. Відповідно до положень пункту 4 частини 2 статті 287 ГПК України до повноважень суду касаційної інстанції належить вирішення питання тільки щодо допустимості доказу. Установлення цього дефекту доказу є питанням права в тому значенні, що висновок про недопустимість доказу можна зробити виключно із застосуванням норми права, яка містить пряму заборону використання відповідного засобу доказування на підтвердження певної фактичної обставини справи.
46. У той же час відповідач не зазначив наявності передбачених чинним законодавством обставин, які б зумовлювали визнання доказів (скріншотів) недопустимими. Доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до необхідності вирішення питання щодо належності доказів, тобто переоцінки їх змісту, що виходить за межі визначених статтею 300 ГПК України повноважень суду касаційної інстанції.
47. Таким чином відповідач помилково ототожнює правила належності та допустимості доказів, не враховуючи, що відповідно до частини другої статті 86 ГПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
48. Стосовно посилань скаржника на те, що судами попередніх інстанцій не досліджено зібрані у справі докази, то відповідно до пункту 4 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
49. Зокрема, згідно з пунктом 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
50. Тобто, процесуальний закон пов`язує право суду касаційної інстанції скасувати судове рішення з підстав не дослідження зібраних у справі доказів за обов`язкової умови попереднього встановлення обґрунтованості підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
51. З урахуванням того, що підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не підтвердилась, то підстави для задоволення касаційної скарги і скасування постановленого у справі судового рішення згідно з пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України - відсутні.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
52. З огляду на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою у частині зазначеної підстави касаційного оскарження.
53. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
54. Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
55. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про задоволення позову, в зв`язку з чим немає підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.
Розподіл судових витрат
56. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 306, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Суми» з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Суми» з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 і рішення Господарського суду Сумської області від 06.08.2025 у справі № 920/815/24 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.
Зуєв В.А.