10.07.26
22-ц/812/1208/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2026 року м. Миколаїв 

справа №476/863/23
провадження №22-ц/812/1117/26
провадження №22-ц/812/1208/26

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Локтіонової О. В.,
суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,
із секретарем судового засідання – Чистою В. В.,
за участі представника відповідача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Фермерського господарства «Суворов» на рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 03 березня 2026 року та додаткове рішення цього ж суду від 19 березня 2026 року, ухвалені під головуванням судді Чернякової Н. В. у приміщенні суду у селище Єланець Миколаївської області, за позовом ОСОБА_2 до Фермерського господарства «Суворов», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний реєстратор Центру надання адміністративних послуг у Єланецькій селищній раді, про скасування рішення державного реєстратора, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом повернення такої ділянки,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеним вище позовом, який обґрунтовувала наступним.
Позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина на належну йому земельну ділянку площею 5,1396 га з кадастровим номером 4823080400:01:000:0204, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Великосербулівської сільської ради Єланецького (нині Вознесенського) району Миколаївської області. 
23 липня 2020 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку. 
Після оформлення спадкових прав на вказане майно їй стало відомо про існування договору оренди земельної ділянки без вказівки на дату, який пройшов реєстрацію у Єланецькому реєстраційному окрузі (офісі) МРФ ДП «Центр ДЗК» 12 грудня 2007 року під №0407014001040, та додаткової угоди про поновлення терміну дії договору оренди земельної ділянки (державна реєстрація 12 грудня 2007 року №0407014001040) та внесення змін до нього без номеру та дати, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29 листопада 2016 року, згідно з якими за життя спадкодавець передав належну йому земельну ділянку в оренду Фермерському господарству «Суворов» (далі – ФГ «Суворов») строком до 29 листопада 2061 року.
Посилаючись на те, що її батько не підписував жодного договору з відповідачем, а реєстрація неукладеного договору оренди порушує її права та законні інтереси на розпорядження власністю, позивач просила скасувати рішення державного реєстратора від 29 листопада 2016 року, індексний номер 32620089 про державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) земельної ділянки площею 5,1396 га з кадастровим номером 4823080400:01:000:0204, яка розташована на території Великосербулівської сільської ради Вознесенського району (колишній Єланецький) Миколаївської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні зазначеною земельною ділянкою шляхом її повернення позивачці.

Позиція відповідача у суді першої інстанції

ФГ «Суворов» проти задоволення позову заперечувало, вказуючи на те, що у 2007 році батько позивачки ОСОБА_4 передав спірну земельну ділянку у користування ФГ «Суворов», головою якого був його рідний брат ОСОБА_5 , на підставі договору оренди, зареєстрованого в Єланецькому реєстраційному окрузі (офісі) МРФ ДП «Центр ДЗК», про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 12 грудня 2007 року №0407014001040.
29 листопада 2016 року між ФГ «Суворов» та батьком позивачки було укладено додаткову угоду до договору оренди землі, якою продовжено термін дії договору на 49 років.
Протягом дії договору орендодавець отримував орендну плату за спірну земельну ділянку та жодних претензій щодо використання ділянки чи орендної плати не заявляв.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 03 березня 2026 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Скасовано рішення державного реєстратора від 29 листопада 2016 року індексний номер 32620089 про державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) земельної ділянки площею 5,1396 га, кадастровий номер 4823080400:01:000:0204, яка розташована на території Великосербулівської сільської ради Вознесенського району (колишній Єланецький) Миколаївської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Зобов`язано ФГ «Суворов» усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 5,1396 га, кадастровий номер 4823080400:01:000:0204, яка розташована на території Великосербулівської сільської ради Вознесенського району (колишній Єланецький) Миколаївської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, шляхом повернення вказаної земельної ділянки ОСОБА_2 .
Ухвалюючи таке рішення, суд виходив з того, що договір оренди земельної ділянки та додаткова угода до нього не підписані батьком позивачки, внаслідок чого вони є неукладеними. Земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав, а тому скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речового права оренди та повернення земельної ділянки позивачці є ефективними способами захисту порушеного права ОСОБА_2 , які призведуть до відновлення її права на земельну ділянку.
Додатковим рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 19 березня 2026 року стягнуто з ФГ «Суворов» на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 2147,20 грн, витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи у сумі 25 444,80 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 27 000,00 грн.
У задоволенні клопотання представника відповідача про стягнення судових витрат відмовлено.
Ухвалюючи таке рішення, суд врахував, що позовні вимоги задоволено повністю, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, час витрачений адвокатом на виконання таких робіт, принцип співмірності та розумності судових витрат, характер правовідносин, обсяг наданих адвокатом послуг позивачці, необхідність процесуальних дій сторони, реальність наданих адвокатських послуг, розумність їхнього розміру, та дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ФГ «Суворов» на користь ОСОБА_2 судових витрат у вказаному вище розмірі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішеннями суду, ФГ «Суворов» подало апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог та стягненні судових витрат.
Відповідач вказував, що висновок суду першої інстанції про те, що батько позивачки не підписував договір оренди землі та додаткову угоду до нього щодо спірної земельної ділянки, заснований на висновку експерта, який є неправильним та необґрунтованим. Висновок експерта містить низку суттєвих недоліків, які свідчать про невідповідність цього висновку вимогам належності та достовірності доказів, через неповноту та необґрунтованість дослідження та висновків, відображених у висновку, а також порушення експертом певних нормативно-правових актів та методичних положень у галузі почеркознавчої експертизи. 
До того ж суд безпідставно відмовив у призначенні повторної та додаткової судових почеркознавчих експертиз.
Суд не врахував, що договір оренди було укладено та він виконувався обома сторонами впродовж тривалого часу.
Що стосується стягнення витрат на професійну правничу допомогу на користь позивачки, то відповідач вважав, що вони не підтверджені належними доказами. Щодо стягнення з нього на користь позивачки інших судових витрат, то він вважав, що у їх стягненні має бути відмовлено у разі задоволення його апеляційної скарги на первісне рішення суду.
Також відповідач заявив клопотання про стягнення з позивачки на його користь витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 подала відзиви на апеляційні скарги, в яких зазначила, що рішення суду та додаткове рішення суду є законними та обґрунтованими, а доводи апеляційних скарг безпідставними.
Крім того вона заявила клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн, а у разі участі її представника у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції додаткової оплати в розмірі 3000,00 грн.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За життя ОСОБА_4 був власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,1396 га з кадастровим номером 4823080400:01:000:0204, яка розташована в межах Великосербулівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серії МК №043339 від 04 листопада 2004 року. 
Після смерті ОСОБА_4 власником вказаної вище земельної ділянки є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 липня 2020 року.
Згідно з наданим позивачкою договором оренди землі без дати, який пройшов реєстрацію у Єланецькому реєстраційному окрузі (офісі) МРФ ДП «Центр ДЗК» 12 грудня 2007 року за № 0407014001040, ОСОБА_4 передав у оренду ФГ «Суворов» вказану вище земельну ділянку на строк 10 років.
Відповідно до наданої позивачкою додаткової угоди без дати про поновлення терміну дії договору оренди земельної ділянки та внесення змін до нього ОСОБА_4 та ФГ «Суворов» подовжили термін дії договору оренди земельної ділянки на 49 років з моменту державної реєстрації додаткової угоди. 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.07.2023 право оренди вказаної земельної ділянки зареєстровано за ФГ «Суворов» 29 листопада 2016 року строком до 29 листопада 2061 року з правом пролонгації на підставі договору оренди землі від 12.12.2007 та додаткової угоди від 29.11.2016 року, номер запису про інше речове право 17706832. 
Із висновку судової почеркознавчої експертизи №365/25-27 від 29 травня 2025 року, виконаного експертом Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України Петровим С. В., вбачається, що підпис від імені ОСОБА_4 у договорі оренди землі без дати, укладеному між ОСОБА_4 та Фермерським господарством «Суворов» щодо земельної ділянки загальною площею 5,14 га, зареєстрованому Єланецьким реєстраційним округом МРФ ДП «Центр ДЗК» 12 грудня 2007 року за № 0407014001040, який міститься на п`ятому аркуші у розділі «Підписи сторін» у графі «Орендодавець», виконаний не самим ОСОБА_4 , а іншою особою. Експерт вказав, що оцінка результатів порівняльного дослідження дозволяє стверджувати, що встановлені розбіжні ознаки стійкі, суттєві, виходять за межі варіантів ознак підписного почерку ОСОБА_4 та створюють сукупність, достатню для висновку про те, що досліджуваний підпис від імені ОСОБА_4 у договорі оренди землі без дати виконаний не самим ОСОБА_4 , а іншою особою. 
Підпис від імені ОСОБА_4 у додатковій угоді про поновлення терміну дії договору оренди земельної ділянки (державна реєстрація від 12 грудня 2007 року №0407014001040) та внесення змін до нього без дати, укладеній між ОСОБА_4 та Фермерським господарством «Суворов», згідно з якою ОСОБА_4 продовжив строк дії договору з Фермерським господарством «Суворов» на 49 років, який міститься в розділі «Реквізити сторін» в графі «____М. ОСОБА_6 », виконаний не самим ОСОБА_4 , а іншою собою, з наслідуванням якогось зі справжніх підписів ОСОБА_4 , шляхом попереднього тренування. Експерт зазначив, що оцінка результатів порівняльного дослідження дозволяє стверджувати, що встановлені розбіжні ознаки стійкі, суттєві, виходять за межі варіантів ознак підписного почерку ОСОБА_4 та створюють сукупність, достатню для висновку про те, що досліджуваний підпис від імені ОСОБА_4 у додатковій угоді без дати виконаний не самим ОСОБА_4 , а іншою особою. Що стосується виявлених у процесі дослідження збігів експерт вказав, що хоча вони і чисельні та на зроблений висновок вони не впливають, оскільки з урахуванням координації рухів та темпу пояснюються виконанням досліджуваного підпису з наслідуванням якогось зі справжніх підписів ОСОБА_4 , шляхом попереднього тренування. 
Згідно з поясненнями експерта ОСОБА_7 у суді першої інстанції наданих для проведення експертизи зразків підпису ОСОБА_4 було достатньо для виявлення індивідуальності, варіаційності та стійкості ознак в досліджуваному об`єкті і в зразках почерку. Експерт наголосив, що його висновок є категоричним, підписи виконані не ОСОБА_4 , а іншою особою. Він встановив, хто виконав ці підписи від імені ОСОБА_4 . Однак, оскільки таке питання не ставилося перед ним, то він на нього не відповідав. Він також перевіряв можливість виконання підпису ОСОБА_4 з навмисним спотворенням власного підпису, однак ця версія не підтвердилася. 
Відповідно до відомостей на виплату грошей за січень-грудень 2021 року та січень-грудень 2022 року ОСОБА_2 отримала від ФГ «Суворов» за 2021 рік – 20 560,00 грн, призначення не вказано, за 2022 рік – 16 550,80 грн, призначення не вказано. 
Згідно з платіжними інструкціями №45 від 24.11.2023 та №80 від 13.11.2024 ФГ «Суворов» сплатило ОСОБА_2 орендну плату за земельну ділянку з кадастровим номером 4823080400:01:000:0204 у 2023 році у сумі 4411,30 грн, у 2024 році у сумі 4636,28 грн.
З податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за 2014-2019 роки вбачається, що ФГ «Суворов» нараховувало та виплачувало ОСОБА_4 орендну плату за передання земельної ділянки в оренду (ознака доходу 106) та перераховувало за нього податки.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, відзиви, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Щодо рішення суду від 03 березня 2026 року
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів – набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.
Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.
Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв волі учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.
Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Стаття 207 ЦК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, за положеннями частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України).
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.
У тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.
Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Частиною першою статті 93 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) встановлено, що право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
За змістом частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Порядок укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначається Законом України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року №161-ХІV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон №161-ХІV).
За змістом статті 13 Закону №161-ХІV договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
За частиною першою статті 14 Закону №161-ХІV договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
Згідно з вимогами ст.18 Закону №161-ХІV договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.
Частиною першою статті 15 Закону №161-ХІV передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.
Ці умови є обов`язковими, та без досягнення згоди щодо них договір не вважається укладеним.
Відповідно до сталої судової практики у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19, від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17).
Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані з позбавленням володіння (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16 та від 13 травня 2026 року у справі №456/252/22).
Негаторний позов – це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Схожі висновки викладені, зокрема, у пункті 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17.
Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
За статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, самовільне зайняття земельної ділянки – це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16, від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19, від 10 квітня 2024 року у справі №496/1059/18.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2026 року у справі №456/252/22 (пункти 114-116) вказано, що «спосіб захисту опосередковується позовною вимогою, яка втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Таким чином, коли власник землі обґрунтовує позовні вимоги наявністю перешкод у користуванні чи розпорядженні земельною ділянкою (безпідставним фактичним користуванням майном або реєстрацією речового права іншої особи), то залежно від позовних вимог, характеру порушених прав та фактичних обставин справи суд, якщо негаторний позов визнано обґрунтованим, може захистити права такого власника в незаборонений законом спосіб, спрямований на усунення порушень (у тому числі й шляхом повернення землі, визнання відсутнім права оренди, скасування державної реєстрації речового права).
Для ефективного захисту прав власника нерухомого майна, щодо якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно незаконно внесено запис про право користування іншої особи, з якою власник не перебував у зобов`язальних відносинах, власник може звернутись з негаторним позовом, зокрема, але не виключно, шляхом пред`явлення вимоги про повернення майна, визнання відсутнім права оренди чи скасування державної реєстрації права користування іншої особи, залежно від обставин кожної конкретної справи».
Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди земельної ділянки та додаткова угода до нього не підписані батьком позивачки, внаслідок чого вони є неукладеними. Земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав, а тому скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речового права оренди та повернення земельної ділянки позивачці є ефективними способами захисту порушеного права ОСОБА_2 , які призведуть до відновлення її права на земельну ділянку.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи, вимогам законодавства та правовим висновкам Верховного Суду.
У справі, яка переглядається, висновком судової почеркознавчої експертизи від 29 травня 2025 року доведено, що ОСОБА_4 не підписував ні договір оренди землі від 12 грудня 2007 року, ні додаткову угоду до нього від 29 листопада 2016 року.
Отже, ОСОБА_4 не погоджував всіх істотних умов договору оренди землі, передбачених частиною першою статті 15 Закону №161-ХІV.
Оскільки ці умови є обов`язковими для укладення договорів оренди землі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що без їх узгодженості між сторонами, договір оренди землі від 12 грудня 2007 року та додаткова угода до нього від 29 листопада 2016 року не були укладені.
Посилання відповідача на те, що висновок судової почеркознавчої експертизи не є належними доказом, бо спростовується консультативним висновком №48/25 від 25.06.2025, колегія суддів відхиляє, бо вказаний консультативний висновок складений особою, яка не має кваліфікації експерта. 
Що стосується посилань відповідача на те, що експерт мав неналежну кількість зразків для проведення експертизи, то відповідно до пункту 1.13 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998 (у редакції наказу Міністерства юстиції України №1950/5 від 26.12.2012), достатність та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи визначаються експертом у кожній конкретній експертній ситуації. Критерієм достатності обсягу порівняльного матеріалу вважається надання такої його кількості, за якою можливо виявити індивідуальність, варіаційність та стійкість ознак в досліджуваному об`єкті і зразках почерку (підпису) певного виконавця. 
У судовому засіданні експерт Петров С. В. пояснив, що наданих для проведення експертизи зразків почерку ОСОБА_4 було достатньо для виявлення індивідуальності, варіаційності та стійкості ознак в досліджуваному об`єкті і зразках почерку ОСОБА_4 . 
Щодо доводів відповідача про те, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у призначенні повторної та додаткової судових почеркознавчих експертиз, то вони є необґрунтованими.
Стаття 113 ЦПК України визначає, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).
Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Суд першої інстанції вказаного у цій статті не встановив, а тому, на думку колегії суддів, дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для призначення повторної або додаткової експертиз.
Посилання відповідача на те, що експертом досліджувалися зразки підпису ОСОБА_4 , виконані на тих примірниках договору оренди землі та додатковій угоді до нього, які не містять дати, і були надані представником позивача, а у нього наявні примірники цих договорів, які відрізняються від тих, що були надані представником позивача, зокрема, додаткова угода, яка містить інформацію про дату її укладення – 29.11.2016, а відтак висновок експерта №365/25-27 є неповним, а тому наявні підстави для проведення повторної або додаткової експертизи, на думку колегії суддів, є безпідставними. 
Відповідач мав вказані ним примірники договору та додаткової угоди станом на дату призначення експертизи судом, однак, суду їх для проведення експертизи не надав.
Частина 4 статті 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд першої інстанції вимог вказаної вище статті дотримався.
Оцінюючи доводи ФГ «Суворов» про укладеність договору оренди землі та додаткової угоди до нього, бо фактично договір оренди виконувався обома сторонами, колегія суддів зазначає про таке.
У апеляційній скарзі відповідач посилається на вчинення власником земельної ділянки ОСОБА_4 , а після його смерті – ОСОБА_2 конклюдентних дій, які свідчать про укладення правочину, зокрема отримання ними орендної плати від ФГ «Суворов».
Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункти 7.38-7.40) та від 13 травня 2026 року у справі №456/252/22 (пункти 79-81) вказала, що «конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі. Між тим, статтею 18 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований. Отже, враховуючи конкретні встановлені судами обставини справи, що розглядається, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі».
Отже, враховуючи обов`язкову письмову форму для договору оренди землі, колегія суддів не вбачає підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі.
Що стосується посилання відповідача на те, що суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позовних вимог, бо не була заявлена вимога про визнання недійсними договору оренди та додаткової угоди до нього, то вони є хибними. 
Належним та ефективним способом захисту прав власника, позбавленого права користування належним йому майном, є пред`явлення негаторного позову, зокрема, але не виключно, шляхом пред`явлення вимоги про повернення майна, визнання відсутнім права оренди чи скасування державної реєстрації права користування іншої особи, залежно від обставин кожної конкретної справи.
У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16, від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19, від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування належною їй на праві власності земельною ділянкою з кадастровим номером 4823080400:01:000:0204 шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди та зобов`язання ФГ «Суворов» повернути земельну ділянку.
Враховуючи викладене колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду від 03 березня 2026 року.
Щодо додаткового рішення суду від 19 березня 2026 року
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу та витрати на проведення експертизи.
Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас, згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У відповідності до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Саме такою є правова позиція Верховного Суду, висловлена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, а також постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка під час розгляду справи у суді першої інстанції понесла такі судові витрати: 2147,20 грн судового збору, 25 444,80 грн витрат за проведення експертизи, 27 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
На підтвердження отримання професійної правничої допомоги позивачка 07 березня 2026 року надала такі докази: договір про надання юридичних послуг від 12.10.2023, додаткові угоди до нього від 04.10.2024 та 04.03.2026, які передбачають отримання адвокатом Мірошніченком А. О. гонорару у сумі 27 000,00 грн, ордер адвоката, квитанції.
Відповідач також надав заяву про розподіл його витрат на професійну правничу допомогу у сумі 86 000,00 грн, додавши до неї докази цих витрат.
У суді першої інстанції представник відповідача заперечував щодо стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у сумі 27 000,00 грн, зазначивши, що позивачка порушила строки подання заяви про відшкодування цих витрат.
Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення про задоволення заяви про відшкодування судових витрат на користь позивачки у повному обсязі, вважав, що Бескровна В. М. має право на відшкодування цих витрат, оскільки її заява про відшкодування судових витрат була подана у строки, передбачені законодавством, а витрати доведені належними доказами. Що стосується стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то суд врахував складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, час витрачений адвокатом на виконання робіт, принцип співмірності та розумності судових витрат, характер правовідносин, обсяг наданих адвокатом послуг позивачці, необхідність процесуальних дій сторони, реальність наданих адвокатських послуг, розумність їхнього розміру.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає встановленим обставинам та нормам законодавства. 
Суд першої інстанції, проаналізувавши докази понесення позивачкою судових витрат, складені представником позивачки заяви по суті справи на предмет складності, обсягу та часу, витраченого для їх складання, обсяг виконаних робіт, прийшов до правильного висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у сумі 27 000,00 грн є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних робіт адвокатом Мірошніченком А. О., а тому судовий збір, витрати за проведення експертизи та витрати за професійну правничу допомогу у сумі 27 000,00 грн підлягають задоволенню у сумі, яка заявлена позивачкою, бо позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені у повному обсязі. 
Доводи відповідача правильних висновків суду не спростовують.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції зміні або скасуванню не підлягають, бо є законними та обґрунтованими.

Щодо судових витрат у суді апеляційної інстанції

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
17 травня 2026 року до суду апеляційної інстанції представником позивачки було надіслано відзиви на апеляційні скарги ФГ «Суворов», у одному з яких містилося клопотання про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу, яка була надана їй в суді апеляційної інстанції, на суму 10 000,00 грн, яка полягала у складанні відзивів на апеляційні скарги. 
На підтвердження понесених витрат позивачкою було надано: додаткову угоду до договору про надання юридичних послуг від 17.05.2026 та квитанцію до прибуткового касового ордеру №011 від 17.05.2026 на суму 10 000,00 грн.
Представник відповідача заперечував у стягненні цих витрат.
Аналізуючи складені представником позивачки відзиви на апеляційні скарги на предмет складності, обсягу та часу, витраченого для їх складання, обсяг виконаних робіт, враховуючи, що відповідачу було відмовлено у задоволенні його апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що сплачений позивачкою розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних робіт, а тому підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Фермерського господарства «Суворов» залишити без задоволення, а рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 03 березня 2026 року та додаткове рішення цього ж суду від 19 березня 2026 року – без змін.
Стягнути з Фермерського господарства «Суворов» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 10 000,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова