ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

01 вересня 2026 року 
справа №420/42529/25
адміністративне провадження № К/990/38911/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Ханової Р. Ф.,
суддів: Бившевої Л. І., Хохуляка В. В.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової служби України
на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2026 року (судді: Голуб В. А., Осіпов Ю. В., Скрипченко В. О.),
у справі №420/42529/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРІОН ТОБАККО»
до Державної податкової служби України
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ

Рух справи

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРІОН ТОБАККО» (далі - ТОВ «ОРІОН ТОБАККО», Товариство, суб`єкт господарювання, позивач у справі) до Державної податкової служби України (далі - ДПС України, податковий орган, відповідач у справі), в якому позивач просив суд визнати дії посадових осіб ДПС України щодо непродовження терміну дії ліцензії на виробництво тютюнових виробів № 990111202100016 неправомірними; зобов`язати ДПС України внести зміни до Єдиного реєстру ліцензіатів з виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, про продовження терміну дії ліцензії ТОВ «ОРІОН ТОБАККО» на виробництво тютюнових виробів № 990111202100016 на термін, на який вона була анульована, тобто на 292 дні, починаючи з 08 листопада 2026 року.

Одеський окружний адміністративний суд (суддя - Василяка Д. К.) рішенням від 16 березня 2026 року адміністративний позов задовольнив частково, визнав протиправними дії ДПС України щодо непродовження терміну дії ліцензії на виробництво тютюнових виробів № 990111202100016, зобов`язав ДПС України вжити всіх необхідних заходів для продовження строку дії ліцензії на виробництво тютюнових виробів №990111202100016 ТОВ «ОРІОН ТОБАККО» у повному обсязі на період, що залишався до закінчення її строку дії, з урахуванням незаконного призупинення в період з 27 червня 2024 року по 15 квітня 2025 року. В іншій частині позовних вимог - відмовив. Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань ДПС України на користь Товариства судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 20 липня 2026 року апеляційні скарги Товариства та ДПС України на рішення суду першої інстанції задовольнив частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року скасував, ухвалив нове рішення, яким зобов`язав ДПС України внести зміни до Єдиного реєстру ліцензіатів з виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, про продовження терміну дії ліцензії Товариства на виробництво тютюнових виробів № 990111202100016 з 08 листопада 2026 року на строк, протягом якого вона була протиправно анульована, тобто на 292 дні, а саме на період із дня прийняття розпорядження про анулювання ліцензії (27 червня 2024 року) до дня фактичного виконання судового рішення у справі № 420/20892/24 (15 квітня 2025 року). У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Стягнув з ДПС України на користь Товариства судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 816, 80 грн та позовної заяви у розмірі 1 211, 20 грн.

18 серпня 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ДПС України на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2026 року у справі №420/42529/25, провадження за якою відкрито ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2026 року, справу витребувано з судів попередніх інстанцій. Цією ж ухвалою Верховний Суд задовольнив клопотання податкового органу та зупинив дію постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2026 року у справі №420/42529/25 до розгляду справи Верховним Судом.

27 серпня 2026 року справа № 420/42529/25 надійшла на адресу Верховного Суду.

Обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ОРІОН ТОБАККО» зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом - 43959001.

Основним видом економічної діяльності товариства є - 12.00 Виробництво тютюнових виробів.

Товариству з обмеженою відповідальністю «ОРІОН ТОБАККО» 08 листопада 2021 року ДПС України було видано ліцензію на виробництво тютюнових виробів за реєстраційним номером № 990111202100016, з терміном дії з 08 листопада 2021 року по 08 листопада 2026 року.

На підставі наказу Головного управління ДПС в Одеській області № 5412-п від 30 травня 2024 року «Про проведення фактичної перевірки ТОВ «ОРІОН ТОБАККО» посадовими особами податкового органу було проведено фактичну перевірку ТОВ «ОРІОН ТОБАККО» за період діяльності з 18 травня 2024 року по дату закінчення фактичної перевірки з питань дотримання вимог законодавства, у сфері виробництва та обігу підакцизних товарів, проведення контрольних розрахункових операцій, ведення обліку товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, наявності ліцензій, свідоцтв, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

За результатами фактичної перевірки складено акт про результати фактичної перевірки з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства з питань виробництва, зберігання та обігу тютюнових виробів, а також тютюнової сировини, контроль за виконанням якого покладений на органи ДПС за № 23766/15-32-09-01-0343959001 від 05 червня 2024 року, в якому зазначено про встановлення порушення вимог, встановлених статтею 11 Закону України від 19 грудня 1995 року № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (із змінами та доповненнями) та вимог, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2010 року № 1251 «Про затвердження Положення про виготовлення, зберігання, продаж марок акцизного податку та маркування алкогольних напоїв, тютюнових виробів і рідин, що використовуються в електронних сигаретах».

ДПС України на підставі акта про встановлення факту незаконного використання суб`єктом господарювання марок акцизного податку прийняла розпорядження №258-р/л від 27 червня 2024 року про анулювання ліцензії Товариству на виробництво тютюнових виробів за реєстраційним номером № 990111202100016, з терміном дії з 08 листопада 2021 року по 08 листопада 2026 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2024 року у справі № 420/17645/24 визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДПС в Одеській області «Про проведення фактичної перевірки ТОВ «ОРІОН ТОБАККО» від 30 травня 2024 року № 5412-п.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року у справі № 420/20892/24 задоволено частково адміністративний позов Товариства до ДПС України про визнання протиправними дій, скасування розпорядження та зобов`язання вчинити певні дії, визнано протиправними дії ДПС України щодо прийняття розпорядження від 27 червня 2024 року № 258-р/л про анулювання ліцензії Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРІОН ТОБАККО» на виробництво тютюнових виробів № 990111202100016 терміном дії з 08 листопада 2021 року до 08 листопада 2026 року, всупереч ухвалі Одеського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року № 420/17645/24 про забезпечення позову, скасовано розпорядження ДПС України від 27 червня 2024 року № 258-р/л про анулювання ліцензії Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРІОН ТОБАККО» на виробництво тютюнових виробів № 990111202100016 терміном дії з 08 листопада 2021 року до 08 листопада 2026 року. В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2025 року у справі № 420/20892/24 апеляційну скаргу ДПС України залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року - без змін.

ТОВ «ОРІОН ТОБАККО» звернулось до відповідача з заявою виx. № 03-11/2025 від 03 листопада 2025 року, в якій просило продовжити термін дії ліцензії на виробництво тютюнових виробів № 990111202100016 ТОВ «ОРІОН ТОБАККО» на термін, на який вона була анульована, а саме: у період з 27 червня 2024 року по 15 квітня 2025 року, тобто на 292 дні, починаючи з 08 листопада 2026 року.

Відповідач листом від 10 грудня 2025 року № 35398/6/99-00-09-01-01-06 надав відповідь, в якій (крім іншого) зазначено, що питання про продовження терміну дії Ліцензії на термін, на який вона була анульована, а саме: у період з 27 червня 2024 року по 15 квітня 2025 року, тобто на 292 дні, починаючи з 08 листопада 2026 року, не було предметом судового розгляду судової справи № 420/20892/24.

Висновки судів попередніх інстанцій

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок прийняття ДПС України протиправного рішення про анулювання ліцензії ТОВ «ОРІОН ТОБАККО» протягом періоду з 27 червня 2024 року до 15 квітня 2025 року було фактично позбавлене можливості користуватися нею та здійснювати відповідний вид господарської діяльності.

Суд зазначив, що формальне поновлення відомостей про ліцензію в Єдиному реєстрі ліцензіатів саме по собі не усунуло всіх негативних наслідків протиправного рішення контролюючого органу та не відновило у повному обсязі правове становище позивача, яке існувало до порушення. Посилання відповідача на те, що після скасування розпорядження про анулювання ліцензія юридично вважається чинною з дати її припинення, суд визнав формальним, оскільки її анулювання фактично позбавило Товариство можливості реалізовувати право на провадження ліцензованої діяльності.

Урахувавши, що ліцензія та правомірні очікування щодо можливості її використання протягом строку, на який її було видано, є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суд першої інстанції дійшов висновку, що повне відновлення порушеного права позивача охоплює збереження можливості користуватися ліцензією з урахуванням періоду, протягом якого її дія була протиправно припинена.

За відсутності прямого правового регулювання спірних правовідносин суд визнав протиправними дії ДПС України щодо непродовження строку дії ліцензії та зобов`язав відповідача вжити всіх необхідних заходів для продовження строку її дії з урахуванням періоду незаконного анулювання з 27 червня 2024 року до 15 квітня 2025 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції погодився з висновком про те, що протягом зазначеного періоду позивач був протиправно позбавлений можливості здійснювати господарську діяльність із виробництва тютюнових виробів, що безпосередньо вплинуло на строк реалізації його прав за раніше виданою ліцензією. На переконання апеляційного суду, період, упродовж якого ліцензіат унаслідок протиправних дій контролюючого органу не мав можливості здійснювати ліцензовану діяльність, не повинен зараховуватися до загального п`ятирічного строку дії ліцензії.

Доводи ДПС України про неможливість здійснення позивачем господарської діяльності через вилучення та арешт виробничого обладнання апеляційний суд визнав нерелевантними, зазначивши, що ці обставини не спростовують протиправності дій контролюючого органу, мають тимчасовий характер і не позбавляють суб`єкта господарювання права на відновлення виробничого процесу.
Апеляційний суд також відхилив посилання відповідача на відсутність у Законі №3817-IX положень щодо продовження строку дії ліцензії на період її припинення. Суд указав, що за новим правовим регулюванням ліцензії на виробництво тютюнових виробів надаються безстроково, а частини третя та п`ята статті 34 Закону № 3817-IX передбачають можливість внесення та зміни відомостей у Єдиному реєстрі ліцензіатів на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.

Визнавши обраний судом першої інстанції спосіб захисту недостатньо визначеним та ефективним, оскільки формулювання «вжити всіх необхідних заходів» залишає відповідачу можливість повторного розсуду, апеляційний суд зобов`язав ДПС України безпосередньо внести до Єдиного реєстру ліцензіатів відомості про продовження строку дії ліцензії ТОВ «ОРІОН ТОБАККО» з 8 листопада 2026 року на 292 дні - на період із дня прийняття розпорядження про її анулювання до дня фактичного виконання судового рішення про скасування цього розпорядження.

Водночас апеляційний суд відмовив у задоволенні вимоги про визнання протиправними дій ДПС України щодо непродовження строку дії ліцензії, оскільки контролюючий орган у встановлений строк надав відповідь на заяву Товариства, а механізм автоматичного поновлення чи продовження ліцензії після набрання чинності Законом № 3817-IX законодавством чітко не врегульований.

Суд апеляційної інстанції також відхилив доводи відповідача про передчасність позову та пропуск строку звернення до суду. Суд виходив із того, що право позивача на використання ліцензії протягом повного п`ятирічного строку залишилося невідновленим, а про відмову відновити цей строк у позасудовому порядку Товариство дізналося з відповіді ДПС України, отриманої у грудні 2025 року, після чого 24 грудня 2025 року звернулося до суду.

Доводи касаційної скарги та відзиву на неї

Не погоджуючись із постановою апеляційного суду в частині задоволення позову, ДПС України просить скасувати її у відповідній частині та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Підставами касаційного оскарження скаржник визначає пункти 3 і 4 частини четвертої статті 328 КАС України, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування Закону № 3817-IX у подібних правовідносинах, а також на недослідження судами доказів та встановлення істотних обставин на підставі припущень усупереч пунктам 1 і 4 частини другої статті 353 КАС України.

Скаржник стверджує, що апеляційний суд усупереч статтям 5 і 7 КАС України застосував неналежний та не передбачений законом спосіб захисту.

ДПС України зазначає, що відповідно до статті 4 Закону № 481/95-ВР спірну ліцензію видано на п`ять років - із 8 листопада 2021 року до 8 листопада 2026 року, а пункт 3 розділу XIII «Перехідні положення» Закону № 3817-IX передбачає чинність раніше виданих строкових ліцензій до завершення строку, на який їх було видано.

Норми Закону № 3817-IX не передбачають продовження строку дії ліцензії на період судового оскарження рішення про її припинення. Згідно із частиною п`ятою статті 46 цього Закону в разі прийняття рішення на користь ліцензіата ліцензія вважається діючою з дати її припинення. Саме такі відомості відповідно до частини четвертої статті 34 Закону № 3817-IX вносяться до Єдиного реєстру ліцензіатів на підставі судового рішення.

Отже, на переконання скаржника, передбаченим законом наслідком скасування рішення про припинення ліцензії є відновлення її чинності з дати припинення, а не продовження первісного строку. Після виконання судового рішення у справі №420/20892/24 право позивача було повністю відновлено, а ліцензія юридично вважається такою, що діяла безперервно.

ДПС України наголошує, що ліцензія є адміністративним дозволом, строк якого визначається календарно, а не днями його фактичного використання. Тому ризики невикористання ліцензії та неотримання прибутку не можуть компенсуватися шляхом продовження її строку. За наявності шкоди вона підлягає відшкодуванню в установленому законом порядку, тоді як суд не може надавати особі право здійснювати ліцензовану діяльність після закінчення строку дозволу без проходження передбаченої статтями 42 і 52 Закону № 3817-IX процедури ліцензування.

Скаржник також указує, що на момент звернення до суду ліцензія була чинною до 8 листопада 2026 року, тому порушеного права позивача не існувало. Продовживши її строк на майбутнє, апеляційний суд захистив право, яке ще не було порушене. На підтвердження цього доводу ДПС України посилається на постанову Верховного Суду від 6 лютого 2019 року у справі № 826/13306/18.

Обґрунтовуючи пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає, що апеляційний суд усупереч статті 77 КАС України не перевірив наявності причинно-наслідкового зв`язку між анулюванням ліцензії та зупиненням діяльності підприємства.

За твердженням ДПС України, виробниче обладнання Товариства було вилучене 21- 22 травня 2024 року та арештоване 11 червня 2024 року, тобто до анулювання ліцензії. Скаржник посилається на постанову Верховного Суду від 27 лютого 2025 року у справі № 420/17645/24, у якій зазначено, що через вилучення обладнання заходи забезпечення позову не могли запобігти його простою, а доказів фактичного продовження виробництва Товариство не надало.

Крім того, позивач указував про готовність відновити діяльність лише в листопаді 2025 року та як багатопрофільне підприємство не був позбавлений можливості здійснювати інші види діяльності. Тому ДПС України вважає недоведеним, що саме анулювання ліцензії унеможливило виробництво, а продовження її строку розцінює як необґрунтовану компенсацію.

Окремо скаржник посилається на пропуск шестимісячного строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 122 КАС України. На його думку, Товариство мало дізнатися про непродовження строку ліцензії не пізніше квітня 2025 року - після виконання судового рішення у справі № 420/20892/24 та отримання витягу з Реєстру.

Звернення до ДПС України в листопаді 2025 року та отримання відповіді в грудні 2025 року не створили нового порушення, а лише підтвердили раніше відомий правовий стан. Тому, за позицією скаржника, позов подано після закінчення встановленого строку та він підлягав залишенню без розгляду відповідно до частини третьої статті 123 КАС України.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «ОРІОН ТОБАККО» просить залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін. Позивач стверджує, що ретроспективне поновлення дії ліцензії не усунуло фактичної втрати 292 днів її використання, тому продовження строку є ефективним способом захисту, допустимим відповідно до статей 5, 245 КАС України та статей 34, 46 Закону № 3817-IX. Також Товариство зазначає, що такий спосіб захисту не створює нової ліцензії, доводи щодо вилучення обладнання не стосуються предмета спору, строк звернення до суду дотримано, а наведена у відзиві практика Верховного Суду та Європейського суду з прав людини підтверджує необхідність реального відновлення строкового дозвільного права.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд виходить із такого.

Ключовим питанням у цій справі є те, чи має наслідком скасування в судовому порядку рішення органу ліцензування про анулювання ліцензії продовження встановленого в ній строку на період від прийняття розпорядження про її анулювання до внесення до Реєстру відомостей про поновлення дії ліцензії, та чи може суд зобов`язати орган ліцензування внести до Єдиного реєстру ліцензіатів відомості про таке продовження за відсутності прямо передбаченого законом механізму.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 8 листопада 2021 року ДПС України видала ТОВ «ОРІОН ТОБАККО» ліцензію на виробництво тютюнових виробів № 990111202100016 з терміном дії з 8 листопада 2021 року до 8 листопада 2026 року.

Частиною другою статті 4 Закону України від 19 грудня 1995 року № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (далі - Закон № 481/95-ВР) у редакції, чинній на час видачі зазначеної ліцензії, було встановлено, що ліцензії видаються терміном на п`ять років, а плата за них справляється щорічно.

Отже, ліцензія була видана не на певну кількість днів її фактичного використання, а на визначений календарний строк, початкова та кінцева дати якого зазначені в самій ліцензії.

27 липня 2024 року набрав чинності Закон України від 18 червня 2024 року № 3817-IX «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (далі - Закон № 3817-IX).

Водночас окремі положення Закону № 3817-IX набрали чинності та були введені в дію у строки, спеціально визначені розділом XII «Прикінцеві положення» цього Закону.
Відповідно до абзацу шостого пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону № 3817-IX статті 30, 34, 35, 38, 39, 40, розділ VII, крім пунктів 22, 23 і 25 частини другої статті 46 та статті 49, набирають чинності та вводяться в дію з 1 січня 2025 року.

Отже, стаття 34 та положення статті 46 Закону № 3817-IX, які застосовуються у цій справі, набрали чинності та були введені в дію з 1 січня 2025 року. Розпорядження ДПС України від 27 червня 2024 року № 258-р/л було прийняте до цієї дати за правилами Закону № 481/95-ВР. Натомість набрання законної сили судовим рішенням про скасування цього розпорядження та внесення 15 квітня 2025 року відповідних відомостей до Єдиного реєстру ліцензіатів відбулися після введення в дію статей 34 і 46 Закону № 3817-IX.

Тому положення статей 34 і 46 Закону № 3817-IX підлягають застосуванню для визначення правового стану ліцензії та порядку його відображення в Єдиному реєстрі ліцензіатів після набрання законної сили судовим рішенням про скасування розпорядження.

Пунктом 3 розділу XIII «Перехідні положення» Закону № 3817-IX установлено, що ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності, видані відповідно до Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального" до 1 січня 2025 року, вважаються чинними та підтверджують право на провадження відповідного виду (видів) господарської діяльності до завершення строку, на який їх було видано (для ліцензій, виданих на визначений строк), або до дня припинення їхньої дії в порядку, визначеному цим Законом.

Суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи можливість продовження строку спірної ліцензії, також послався на встановлений Законом № 3817-IX режим безстроковості ліцензій на право виробництва тютюнових виробів.

Верховний Суд ураховує, що стаття 50 Закону № 3817-IX міститься в розділі VIII цього Закону.

Відповідно до абзацу десятого пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону № 3817-IX у редакції, чинній на час апеляційного розгляду цієї справи, розділ VIII цього Закону набирає чинності та вводиться в дію з 1 листопада 2026 року.

Частиною другою статті 50 Закону № 3817-IX передбачено, що ліцензії на право виробництва спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального, на право вирощування тютюну та на право ферментації тютюнової сировини надаються безстроково, а плата за них справляється щорічно.

Отже, на час звернення Товариства із заявою від 3 листопада 2025 року, надання ДПС України відповіді від 10 грудня 2025 року та ухвалення оскаржуваної постанови апеляційного суду стаття 50 Закону № 3817-IX ще не була введена в дію. Водночас із 1 листопада 2026 року ця стаття визначатиме правовий режим ліцензій, які надаватимуться за правилами Закону № 3817-IX.

Однак запровадження безстроковості ліцензій, що надаватимуться відповідно до нового правового регулювання, не змінює строку ліцензій, виданих до 1 січня 2025 року. Правовий режим таких ліцензій спеціально визначений пунктом 3 розділу XIII «Перехідні положення» Закону № 3817-IX, згідно з яким вони вважаються чинними до завершення строку, на який їх було видано, або до дня припинення їхньої дії в порядку, визначеному цим Законом.

Тому частина друга статті 50 Закону № 3817-IX не є правовою підставою для зміни строку ліцензії № 990111202100016. Навпаки, з огляду на те, що з 8 листопада 2026 року подальше провадження відповідної діяльності здійснюватиметься за новим правовим регулюванням, Товариство має набути право на її провадження в порядку, встановленому чинним на цей час законом, а не шляхом продовження строку раніше виданої ліцензії.

За правилами частини першої статті 42 Закону № 3817-IX ліцензія на право провадження відповідного виду господарської діяльності надається, за умови реєстрації або взяття на облік суб`єкта господарювання у податкових органах та повідомлення таким суб`єктом господарювання про об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, через які здійснюватиметься відповідний вид ліцензійної діяльності, відповідно до вимог пункту 63.3 статті 63 Податкового кодексу України, та проходження електронної ідентифікації онлайн в електронному кабінеті з дотриманням вимог Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" і здійснення листування з контролюючим органом через електронний кабінет відповідно до прийнятої контролюючим органом заяви про бажання отримувати документи через електронний кабінет.

Частиною четвертою статті 42 Закону № 3817-IX визначено, що ліцензія на право виробництва тютюнових виробів надається лише суб`єкту господарювання, який на дату подання заяви про отримання ліцензії є власником або на інших підставах, не заборонених законодавством, володіє та/або користується об`єктами нерухомого майна/приміщеннями та обладнанням, що забезпечують повний технологічний цикл виробництва тютюнових виробів, включаючи виробництво тютюнової суміші, за умови використання для виробництва таких об`єктів нерухомого майна/приміщень та обладнання лише одним суб`єктом господарювання.

Відповідно до частин першої та другої статті 43 Закону № 3817-IX ліцензія на право провадження відповідного виду господарської діяльності надається органом ліцензування шляхом прийняття рішення про надання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності.

Для отримання ліцензії суб`єкт господарювання подає до органу ліцензування заяву про отримання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності у паперовій або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

Отже, після завершення строку раніше виданої ліцензії право на подальше провадження ліцензованої діяльності набувається в порядку, встановленому чинним на цей час законом. Продовження судом строку старої ліцензії після 8 листопада 2026 року фактично звільняє Товариство від проходження визначеної законом процедури отримання ліцензії та перевірки його відповідності вимогам, установленим для провадження відповідного виду діяльності.

Щодо правових наслідків скасування розпорядження про анулювання спірної ліцензії Верховний Суд зазначає таке.

Спірне розпорядження прийняте 27 червня 2024 року на підставі Закону № 481/95-ВР, який використовував термін «анулювання ліцензії». Закон № 3817-IX для позначення відповідного правового наслідку використовує термін «припинення дії ліцензії». Тому далі термін «анулювання» вживається щодо розпорядження ДПС України від 27 червня 2024 року, а термін «припинення дії ліцензії» - при викладенні положень статті 46 Закону № 3817-IX.

З огляду на час набрання чинності статтею 46 Закону № 3817-IX її положення враховуються Судом у системному зв`язку з пунктом 3 розділу XIII «Перехідні положення» цього Закону для визначення правового стану спірної ліцензії після скасування розпорядження про її анулювання та порядку відображення цього стану в Єдиному реєстрі ліцензіатів.

Частиною п`ятою статті 46 Закону № 3817-IX установлено, що рішення про припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності набирає чинності на другий робочий день за днем направлення відповідного рішення платнику податків.

У разі якщо за результатами адміністративного або судового оскарження рішення органу ліцензування про припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності рішення прийнято на користь платника податку, то ліцензія, що була припинена таким рішенням органу ліцензування, вважається діючою з дати її припинення.

Згідно з абзацами другим і третім частини восьмої статті 46 Закону № 3817-IX у разі судового оскарження рішення територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, або центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, про припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності відомості про те, що ліцензія вважається діючою з дати її припинення, вносяться посадовою особою відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику (у разі якщо ліцензія видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику), до Єдиного реєстру ліцензіатів з виробництва та обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, або до Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального не пізніше наступного робочого дня за днем отримання таким територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, рішення суду, яке набрало законної сили та прийняте на користь ліцензіата.

Орган ліцензування у день внесення до Єдиного реєстру ліцензіатів з виробництва та обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, або до Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального відомостей про те, що ліцензія вважається діючою з дати її припинення за результатом адміністративного або судового оскарження, направляє ліцензіату витяг із зазначеного реєстру в електронній формі у порядку, встановленому статтею 42 Податкового кодексу України.

Системний аналіз пункту 3 розділу XIII «Перехідні положення», частин п`ятої та восьмої статті 46 Закону № 3817-IX свідчить, що визначеним законом наслідком прийняття рішення на користь ліцензіата є визнання ліцензії діючою з дати її припинення та внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру ліцензіатів.

У спірних правовідносинах це означає, що після скасування розпорядження ДПС України від 27 червня 2024 року ліцензія Товариства вважається діючою з дати її анулювання. Водночас таке відновлення її дії не змінює встановленої в ліцензії кінцевої дати, оскільки відповідно до пункту 3 розділу XIII Закону № 3817-IX раніше видана строкова ліцензія є чинною саме до завершення строку, на який її було видано.

Отже, положення статті 46 Закону № 3817-IX визначають усунення перерви в дії ліцензії у правовому значенні та порядок відображення цього наслідку в Реєстрі, але не передбачають перенесення чи продовження первісного строку ліцензії на майбутнє.

Наведене законодавче регулювання не передбачає зупинення перебігу встановленого у строковій ліцензії календарного строку, виключення з нього періоду оскарження рішення про припинення дії ліцензії або додавання відповідної кількості днів після визначеної в ліцензії дати закінчення її дії.

У справі № 420/20892/24 суд визнав протиправними дії ДПС України щодо прийняття розпорядження від 27 червня 2024 року № 258-р/л про анулювання ліцензії Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРІОН ТОБАККО» на виробництво тютюнових виробів № 990111202100016 та скасував це розпорядження. Після набрання рішенням законної сили ДПС України 15 квітня 2025 року внесла до Єдиного реєстру ліцензіатів відомості про поновлення дії ліцензії Товариства. Отже, після скасування розпорядження про анулювання ліцензії її дія була відновлена з дати анулювання, а відповідний правовий стан ліцензії відображений у Реєстрі в порядку, передбаченому статтями 34 і 46 Закону № 3817-IX.

Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку, що право Товариства на використання ліцензії протягом повного п`ятирічного строку залишилося невідновленим, ототожнив строк дії ліцензії з періодом її фактичного використання.

Однак ліцензія посвідчує право суб`єкта господарювання провадити визначений вид діяльності у встановлений строк. Ні Закон № 481/95-ВР, ні Закон № 3817-IX не пов`язують закінчення строку раніше виданої ліцензії з кількістю днів фактичного здійснення виробництва, інтенсивністю використання відповідного права чи отриманням ліцензіатом економічного результату від господарської діяльності.

Передбачене частиною п`ятою статті 46 Закону № 3817-IX визнання ліцензії діючою з дати її припинення означає, що в юридичному вимірі період із 27 червня 2024 року до 15 квітня 2025 року не вилучається зі строку дії ліцензії. Повторне врахування цього самого календарного періоду шляхом надання Товариству додаткових 292 днів після 8 листопада 2026 року не є відновленням первісного правового становища, а змінює строк, на який ліцензію було видано.

Посилання судів попередніх інстанцій та позивача на майновий характер ліцензії та наявність у Товариства правомірних очікувань щодо можливості користуватися нею протягом установленого строку не змінює наведеного висновку. Навіть якщо виходити з того, що ліцензія та пов`язані з нею правомірні очікування охоплюються поняттям майна, обсяг таких очікувань визначається змістом права, наданого особі відповідно до закону. Спірна ліцензія посвідчувала право Товариства здійснювати відповідну господарську діяльність до 8 листопада 2026 року, але не створювала правової підстави розраховувати на її дію після цієї дати. Тому захист майнових інтересів ліцензіата не може здійснюватися шляхом розширення обсягу наданого йому права та встановлення нового строку дії ліцензії, не передбаченого законом.

Стосовно посилання судів на положення статті 34 Закону № 3817-IX Верховний Суд ураховує таке.

Частиною п`ятою статті 34 Закону № 3817-IX визначено, що відомості Єдиного реєстру ліцензіатів з виробництва та обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, змінюються/виключаються органом ліцензування:

1) за результатами розгляду заяви ліцензіата про внесення змін до відомостей, що містяться в Єдиному реєстрі ліцензіатів з виробництва та обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини та рідин, що використовуються в електронних сигаретах;

2) за результатами прийнятого рішення про припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності з підстав, визначених частиною другою статті 46 цього Закону;

3) на підставі рішення суду, що набрало законної сили.

Ця норма визначає підстави внесення змін до відомостей реєстру, але не встановлює самостійних матеріально-правових підстав для виникнення, зміни чи продовження права на провадження ліцензованої діяльності. Зміст відомостей, які вносяться на підставі судового рішення, має відповідати правовому наслідку такого рішення та приписам спеціального закону.

Тому передбачена пунктом 3 частини п`ятої статті 34 Закону № 3817-IX можливість змінити відомості реєстру на підставі судового рішення не означає, що суд може встановити новий строк дії ліцензії всупереч пункту 3 розділу XIII «Перехідні положення» цього Закону. Реєстровий запис відображає правовий статус ліцензії, але не є самостійним джерелом права здійснювати ліцензовану діяльність після завершення строку, на який ліцензію було видано.

Щодо обраного судом апеляційної інстанції способу захисту Верховний Суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України в разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, адміністративний суд може обрати спосіб захисту за умови, що цей спосіб не суперечить закону та спрямований на захист права, порушеного суб`єктом владних повноважень. Вимога ефективності судового захисту не надає суду повноважень змінювати встановлений законом зміст матеріального правовідношення або покладати на суб`єкта владних повноважень обов`язок, якого закон не передбачає.

Наведені у відзиві висновки Верховного Суду щодо ефективного способу захисту не спростовують зазначеного. У постанові від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19 Верховний Суд наголосив, що такий спосіб захисту має забезпечувати поновлення порушеного права за існуючого законодавчого регулювання та узгоджуватися з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно в межах, порядку та у спосіб, установлені законом. Водночас Суд не зобов`язав відповідний орган видати дозвіл, оскільки не було встановлено виконання всіх передбачених законом умов, та визнав належним способом захисту повторний розгляд заяви.

Висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 1.380.2019.003259 та від 24 липня 2019 року у справі № 826/16716/15, також сформовані за іншого правового регулювання. У тих справах спеціальне законодавство прямо передбачало процедуру продовження строку дії відповідного дозволу, а судами було встановлено своєчасне звернення заявників та наявність законодавчо визначених підстав для його продовження. Крім того, у справі № 1.380.2019.003259 орган влади неодноразово повертав заяву всупереч висновкам судового рішення, яке набрало законної сили. Натомість у цій справі закон не передбачає продовження ліцензії на період дії надалі скасованого рішення про її анулювання, а апеляційний суд не встановив протиправності розгляду ДПС України заяви Товариства та наданої на неї відповіді. Тому правовідносини у наведених справах не є подібними.

У цій справі суд апеляційної інстанції, з одного боку, не встановив протиправності дій ДПС України під час розгляду заяви Товариства від 3 листопада 2025 року, визнав надану відповідь обґрунтованою та дійшов висновку про відсутність складу протиправної бездіяльності, а з іншого - зобов`язав ДПС України вчинити саме ту дію, відмова у вчиненні якої не була визнана протиправною.

Такий підхід є внутрішньо суперечливим. Застосування способу захисту у вигляді зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певну дію має бути спрямоване на усунення встановленого судом порушення права. Визнана в іншій справі протиправність розпорядження ДПС України від 27 червня 2024 року не є достатньою підставою для покладення на ДПС нового обов`язку в цій справі. Після скасування цього розпорядження дія ліцензії була відновлена в межах первісно встановленого строку, а відповідний правовий стан відображений у Реєстрі згідно з пунктом 3 розділу XIII «Перехідні положення» та статтями 34 і 46 Закону № 3817-IX.

Суди попередніх інстанцій виходили з необхідності повного відновлення становища Товариства, яке існувало до прийняття протиправного розпорядження про анулювання ліцензії. Однак відновлення дії ліцензії у правовому значенні та усунення можливих майнових наслідків неможливості фактично здійснювати діяльність є різними способами захисту різних за змістом прав та інтересів.

Відповідно до частини п`ятої статті 46 Закону № 3817-IX ліцензія вважається діючою з дати її припинення. Натомість можливі майнові втрати, яких Товариство могло зазнати внаслідок прийняття протиправного рішення, не є предметом доказування та вирішення в цій справі. Наявність таких втрат сама собою не змінює визначений у ліцензії календарний строк і не може бути усунута шляхом надання особі права здійснювати ліцензовану діяльність після його завершення поза встановленою законом процедурою.

Отже, відсутність у Законі № 3817-IX положення про продовження строкової ліцензії на період, протягом якого вона вважалася припиненою, не свідчить про прогалину в правовому регулюванні. Пункт 3 розділу XIII цього Закону прямо зберігає первісний строк раніше виданої ліцензії, а стаття 46 визначає наслідки скасування рішення про припинення її дії. Застосований апеляційним судом спосіб захисту не заповнює прогалину, а встановлює інший правовий наслідок, ніж передбачений законом.

Стосовно доводів ДПС України про недослідження доказів щодо фактичної можливості Товариства здійснювати виробництво Верховний Суд зазначає, що обставини вилучення та арешту виробничого обладнання, готовності Товариства до відновлення виробничої діяльності, а також можливості здійснювати інші види господарської діяльності не впливають на вирішення питання про строк дії ліцензії.
Закон не ставить можливість продовження строку ліцензії у залежність від доведеності фактичного здійснення виробництва. За наведеного у цій постанові тлумачення законодавства право на таке продовження відсутнє незалежно від того, чи мало Товариство технічну та організаційну можливість здійснювати ліцензовану діяльність у спірний період.

У постанові Верховного Суду від 27 лютого 2025 року у справі № 420/17645/24, на яку посилається скаржник, предметом касаційного перегляду було питання дотримання судами вимог статей 150-154 КАС України під час забезпечення позову у справі щодо правомірності призначення і проведення фактичної перевірки. Висновок у тій справі про те, що через вилучення частини обладнання обраний захід забезпечення позову об`єктивно не міг запобігти його простою, стосувався співмірності та необхідності заходів забезпечення позову. Верховний Суд у зазначеній постанові не вирішував питання про наслідки скасування рішення органу ліцензування та можливість продовження строку ліцензії. Тому ця постанова не містить висновку щодо застосування норм матеріального права, які визначають результат вирішення цього спору.

Щодо доводів скаржника про пропуск Товариством строку звернення до суду колегія суддів виходить із такого.

Частинами першою та другою статті 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Предметом цього спору є правомірність непродовження строку дії ліцензії після розгляду ДПС України заяви Товариства від 3 листопада 2025 року та наявність підстав для зобов`язання ДПС України внести відповідні зміни до реєстру.

Отримання 15 квітня 2025 року витягу з Єдиного реєстру ліцензіатів засвідчувало виконання судового рішення у справі № 420/20892/24 і відновлення дії ліцензії з дати її припинення. Цей витяг не містив рішення ДПС України за вимогою про продовження ліцензії на 292 дні після 8 листопада 2026 року, оскільки з такою заявою Товариство на той час не зверталося.

Знання Товариства із часу отримання ліцензії про визначену в ній дату закінчення дії також не тотожне обізнаності про порушення права, яке позивач пов`язував із відмовою ДПС України продовжити її строк унаслідок скасування розпорядження про анулювання ліцензії.

Заяву про продовження строку ліцензії Товариство подало 3 листопада 2025 року, відповідь ДПС України надала листом від 10 грудня 2025 року, а до суду Товариство звернулося 24 грудня 2025 року. Тому висновок суду апеляційної інстанції про дотримання позивачем установленого частиною другою статті 122 КАС України строку звернення до суду є правильним.

Те, що період, на який позивач просив продовжити ліцензію, мав розпочатися після 8 листопада 2026 року, саме по собі не свідчить про передчасність позову, оскільки ДПС України вже розглянула відповідну заяву та відмовила у внесенні заявлених змін. Водночас відсутність у позивача матеріального права на таке продовження є підставою для відмови в позові по суті, а не для залишення позову без розгляду.

За результатами розгляду цієї справи Верховний Суд формулює такий висновок щодо застосування норм права.

Скасування судом розпорядження про анулювання строкової ліцензії, виданої відповідно до Закону № 481/95-ВР, має наслідком відновлення її дії з дати анулювання. Після набрання чинності статтями 34 і 46 Закону № 3817-IX такий правовий стан підлягає відображенню в Єдиному реєстрі ліцензіатів шляхом внесення відомостей про те, що ліцензія вважається діючою з дати припинення її дії.

Водночас пункт 3 розділу XIII «Перехідні положення» Закону № 3817-IX зберігає встановлену в раніше виданій строковій ліцензії дату закінчення її дії. Тому скасування розпорядження про анулювання ліцензії не зупиняє перебігу визначеного в ній календарного строку та не є підставою для його продовження на відповідний період після дати, до якої ліцензію було видано.

Передбачене статтями 34 і 46 Закону № 3817-IX внесення відомостей до Єдиного реєстру ліцензіатів є способом відображення визначеного законом правового стану ліцензії, а не самостійною підставою для виникнення права на здійснення ліцензованої діяльності поза межами строку її дії.

Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно відхилив доводи ДПС України про пропуск позивачем строку звернення до суду, однак неправильно застосував пункт 3 розділу XIII «Перехідні положення», статті 34, 42, 43, 46 і 50 Закону № 3817-IX та статті 5 і 245 КАС України, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зобов`язання ДПС України продовжити строк дії ліцензії Товариства після завершення строку, на який її було видано.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Частинами першою та третьою статті 351 КАС України визначено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки обставини, що мають значення для вирішення спору, встановлені судами повно, але суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2026 року в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання ДПС України внести зміни до Єдиного реєстру ліцензіатів щодо продовження строку дії ліцензії №990111202100016 на 292 дні підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині постанова суду апеляційної інстанції касаційною скаргою не оскаржується, тому відповідно до статті 341 КАС України не є предметом касаційного перегляду.

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової служби України задовольнити.

Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2026 року у справі №420/42529/25 скасувати в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання ДПС України внести зміни до Єдиного реєстру ліцензіатів щодо продовження строку дії ліцензії №990111202100016 на 292 дні та ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Р. Ф. Ханова

Судді Л. І. Бившева

В. В. Хохуляк