КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 серпня 2026 року справа № 320/2257/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.
Суть спору: 31.07.2024 До Київського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний суд" звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2020 року по 09.07.2024 року включно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2020 року по 09.07.2024 року включно у сумі 383 664 гривні 64 копійки.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що в період з 12.04.2016 по 21.08.2020 він проходив військову службу у Державній прикордонній службі України, зокрема, у військовій частині НОМЕР_1 з 24.04.2019 по 21.08.2020, та наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 21.08.2020 № 330-ос був звільнений з військової служби. Під час проходження служби грошове забезпечення виплачувалося йому не в повному обсязі, а заяву від 24.02.2023 про виплату заборгованості відповідач залишив без задоволення. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 у справі № 320/21070/23 відповідача було зобов`язано нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 12.04.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року у сумі 75 682,78 грн, а також індексацію-різницю за період з 01.03.2018 по 21.08.2020 у фіксованій величині 4 428,94 грн на місяць у загальній сумі 133 392,00 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб. На виконання вказаного судового рішення відповідач лише 10.07.2024 виплатив позивачу заборгованість з індексації в загальному розмірі 205 938,66 грн, що підтверджується банківською випискою. 
На переконання позивача, здійснення остаточного розрахунку лише 10.07.2024 свідчить про затримку розрахунку при звільненні з 22.08.2020 по 09.07.2024 (на 1418 днів). Посилаючись на норми статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, позивач зазначає, що за час затримки розрахунку відповідач повинен виплатити йому середній заробіток. Обґрунтовуючи застосування норм права, позивач вказує, що оскільки його було звільнено до 19.07.2022, то з урахуванням принципу незворотності дії законів у часі та правових висновків Верховного Суду, зокрема у справах № 560/9586/22, № 380/19103/22, № 560/831/23 та № 560/11489/22, період затримки розрахунку підлягає поділу на дві частини.
Зокрема, за перший період з 22.08.2020 по 18.07.2022 (696 днів) середній заробіток підлягає обчисленню на підставі редакції статті 117 КЗпП України, чинної до 19.07.2022, яка не обмежувала період виплати шістьма місяцями, із застосуванням пропорційності пропорційно частці невиплаченої заборгованості (88,47% від загальної суми 333 892,08 грн, що становить 295 394,32 грн). За другий період з 19.07.2022 по 18.01.2023 (184 дні) середній заробіток підлягає обчисленню відповідно до чинної редакції статті 117 КЗпП України, яка обмежує виплату шістьма місяцями (184 дні) без застосування принципу співмірності/зменшення, що становить 88 270,32 грн, виходячи з середньоденного грошового забезпечення 479,73 грн. Загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, визначений позивачем за правовою позицією Верховного Суду, складає 383 664,64 грн. Додатково позивач вказує на висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15 щодо неспівмірності та критеріїв визначення розміру компенсації за затримку розрахунку.
На підставі викладеного позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2020 по 09.07.2024 включно, а також зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за вказаний період у сумі 383 664 гривні 64 копійки.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.02.2025 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позову шляхом надання доказів сплати судового збору у сумі 3836,65 грн або надання доказів звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до закону.
03.03.2025 канцелярією суду зареєстровано докази усунення недоліків позову, подані представником позивача через підсистему "Електронний суд" 28.02.2025, дослідивши які суд дійшов висновку про виконання позивачем вимог ухвали суду від 18.02.2025 та усунення недоліків позовної заяви у повному обсязі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.03.2025 відкрито провадження в адміністративній справі. Ухвалено, що справа буде розглядатися одноособово суддею за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
18.03.2025 через підсистему "Електронний суд" до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі, зазначаючи, що позивач проходив військову службу у Державній прикордонній службі України, а не працював за трудовим договором, у зв`язку з чим спірні правовідносини регулюються спеціальним законодавством, зокрема Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та відповідними підзаконними актами. На думку відповідача, нормами спеціального законодавства виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачено, а норми Кодексу законів про працю України щодо оплати праці та порядку вирішення спорів на військовослужбовців не поширюються. 
Крім того, відповідач вказує на безпідставність та неналежність правового обґрунтування вимог про стягнення середнього заробітку за ст. 117 КЗпП України. Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, зокрема у справах № 825/742/16 та № 380/693/20, відповідач зазначає, що підставою для застосування ст. 117 КЗпП України є відсутність спору про розмір належних сум на момент звільнення або наявність активних дій працівника щодо виникнення такого спору безпосередньо після звільнення чи у достатньо стислі строки. Оскільки на момент звільнення позивача спір щодо розміру сум виплата яких відбулася на виконання судового рішення у справі № 320/21070/23 був відсутній, підстави для застосування ст. 117 КЗпП України відсутні. 
Також відповідач звертає увагу на необхідність урахування висновків Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц щодо застосування принципів співмірності, пропорційності та оцінки майнових втрат. Відповідач зазначає, що невиплачена при звільненні сума індексації складала частку заборгованості, накопичену за тривалий час, її розмір не міг призвести до значних матеріальних втрат позивача, а здійснений позивачем розрахунок розміру відповідальності не відповідає принципу пропорційності. Окремо відповідач зауважує, що довідка про середню заробітну плату для військовослужбовців не передбачена через непоширення норм КЗпП України, а наказ про звільнення позивача знищено у зв`язку з військовою агресією рф проти України. На підставі наведеного відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
08.12.2025 через підсистему "Електронний суд" до суду від позивача надійшли додаткові пояснення у справі, згідно з якими позивач зазначає про необхідність врахування сталої правової практики Верховного Суду щодо застосування статті 117 Кодексу законів про працю України, сформованої, зокрема, у постановах від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 30.04.2025 у справі № 520/223/24 та низці інших. На переконання позивача, у разі звільнення працівника та подальшої виплати коштів на виконання рішення суду, спірний період стягнення середнього заробітку підлягає поділу на дві частини. 
За доводами позивача, до періоду затримки розрахунку до 19.07.2022 підлягає застосуванню редакція статті 117 КЗпП України, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2352-IX та не обмежувала період виплати шістьма місяцями. Для цього періоду компенсація обчислюється за весь час затримки розрахунку з урахуванням пропорційного зменшення суми відповідно до частки невиплаченої заборгованості за формулою, наведеною у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19. 
Щодо періоду, починаючи з 19.07.2022, позивач вказує на необхідність застосування чинної редакції статті 117 КЗпП України, яка обмежує час затримки розрахунку шістьма місяцями, однак без застосування принципу співмірності та без зменшення суми компенсації на частку заборгованості. Таким чином, загальний розмір компенсації, на думку позивача, повинен обчислюватися шляхом додавання розрахованих сум за обидва вказані періоди. 
Крім того, посилаючись на правові висновки Верховного Суду у постановах від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23 та від 24.09.2025 у справі № 580/3476/23, позивач наголошує, що жодна норма права не обмежує строк, протягом якого особа після виплати належних їй при звільненні сум має право звернутися до роботодавця чи суду щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. 
З огляду на викладене, позивач просить суд прийняти рішення з урахуванням зазначених правових позицій Верховного Суду та ухвалити його в межах розумного строку. 
Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи в судовому засіданні до суду не звертались.
Оскільки розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, то відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 12.04.2016 по 21.08.2020 проходив військову службу у Державній прикордонній службі України, зокрема, у військовій частині НОМЕР_2 у період з 12.04.2016 по 23.04.2019, та у військовій частині НОМЕР_1 у період з 24.04.2019 по 21.08.2020. 
Наказом начальника Окремого контрольно-пропускного пункту " ІНФОРМАЦІЯ_2 " від 21.08.2020 № 330-ос з позивачем з 21.08.2020 було припинено (розірвано) контракт та виключено позивача із списків особового складу та всіх видів забезпечення за підпунктом «ж» (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
13.02.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати інформацію щодо виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 17.03.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця - січень 2008 року та, у разі невиплати, провести відповідну виплату, а також здійснити перерахунок та доплату індексації-різниці за період з 01.03.2018 по день звільнення - 21.08.2020 (а.с.23 зворотній бік, а.с.24). 
У відповідь на вказану заяву відповідач листом від 13.03.2023 № 11/ІІІ-14-14, яким повідомив, за період служби у військовій частині НОМЕР_1 з квітня 2019 по серпень 2020 року позивачу було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення у загальному розмірі 3 229,07 грн, а також надано довідку нарахованої та виплаченої йому індексації грошового забезпечення, копію карток йому грошового забезпечення 1492 з квітня 2019 по серпень 2020 року, витяг з роздавальних відомостей1492 з квітня 2019 по серпень 2020 року, витяг з наказу Начальника ОКПП « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 24.04.2019 №159-ОС «По особовому складу» та витяг з наказу Начальника ОКПП « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 21.08.2020 №330-ОС «По особовому складу». 
Отримавши вказану відповідь представник позивача 08.05.2023 звернувся за захистом порушених прав позивача до суду, подавши позов Київського окружного адміністративного суду через підсистему Електронний суд. 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.06.2023 у справі № 320/21070/23 відкрито спрощене провадження у справі.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 у справі № 320/21070/23 адміністративний позов ОСОБА_1 з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено повністю.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо застосування грудня 2015 року як місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 12.04.2016 по 28.02.2018 включно.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 12.04.2016 року по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року у сумі 75 682 гривні 78 копійок із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 "Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 21.08.2020 включно відповідно до норм абз.4, 6 п.5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення 4 428 гривень 94 копійки в місяць у загальній сумі 133 392 гривні 00 копійок за період з 01.03.2018 по 21.08.2020 включно відповідно до норм абз.4, 6 п.5 "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п.2 "Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2024 у справі №320/21070/23 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 січня 2024 року залишено без змін. 
10.07.2024 на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 у справі № 320/21070/23 відповідач виплатив позивачу заборговану індексацію грошового забезпечення за період з 12.04.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року та індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині за період з 01.03.2018 по 21.08.2020 у загальній сумі 205 938,66 грн, що підтверджується банківською випискою від 10.07.2024 №29VJJH0T3HOSUC0K. 
Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 21.08.2020, а виплату на виконання рішення суду відповідач здійснив лише 10.07.2024, розрахунок при звільненні було затримано на 1418 днів (за період з 22.08.2020 по 09.07.2024). У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2020 року по 09.07.2024 року та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період на підставі статті 117 КЗпП України. 
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Суд зазначає, що спір у цій справі є похідним від відносин публічної (військової) служби. При цьому як на підставу позову позивач посилається на положення трудового законодавства.
Верховний Суд сформував сталу практику застосування Кодексу законів про працю України до відносин проходження публічної служби, відповідно до якої у відносинах публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство необхідно застосовувати у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі (постанови від 23 листопада 2022 року у справі №160/20449/21, від 28 вересня 2022 року у справі № 540/1820/21, від 12 травня 2022 року у справі №400/2741/19, від 22.02.2022 у справі № 380/3547/20 та ін.).
Основи правового статусу військовослужбовців визначені в Законах України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Положенні про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженому Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, якими не встановлено відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців.
Таким чином, до спірних правовідносин можуть бути застосовані положення Кодексу законів про працю України.
Висновок щодо застосування норм Кодексу законів про працю України до питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року в справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року в справі №400/2884/18, від 04 вересня 2020 року в справі №120/2005/19-а, від 05 березня 2021 року в справі №120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року в справі №340/970/20, від 13 жовтня 2021 року в справі №580/1790/20, від 21 жовтня 2021 року в справі №640/14764/20 та інших.
Статтею 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Так, у статті 116 КЗпП України вказано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Отже, стаття 116 КЗпП України покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, тобто виплатити всі суми, що йому належать у зв`язку із звільненням. У разі невиплати зазначених сум наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, яка полягає в обов`язку роботодавця сплатити працівникові його середній заробіток з дня, наступного за днем звільнення, по день повного розрахунку з ним.
Статтею 117 КЗпП України охоплюється два випадки затримки розрахунку: коли роботодавець свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником (частина перша); коли остаточний розрахунок не проводиться через спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми (частина друга).
У другому випадку підставою для покладення на підприємство, установу, організацію обов`язку сплатити колишньому працівникові середній заробіток є ухвалення органом, що розглядав спір про належні до виплати суми, рішення на користь колишнього працівника.
При цьому як і в першому випадку середній заробіток виплачується за весь період затримки, у тому числі за час розгляду спору між колишнім працівником і підприємством, установою, організацією.
Особливістю цієї справи є те, що після звільнення 21.08.2020 з військової служби у позивача не виникло претензій до відповідача щодо складових та розміру належних йому при звільненні сум.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, 13.02.2023 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати інформацію щодо виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 17.03.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця- січень 2008 року та, у разі невиплати, провести відповідну виплату, а також здійснити перерахунок та доплату індексації-різниці за період з 01.03.2018 по день звільнення - 21.08.2020. 
При цьому суд звертає увагу, що позивача було виключено зі списків особового складу військової частини та проведено з ним розрахунок при звільненні 21.08.2020. 
З поданої 13.02.2023 заяви слідує, що вона є першим активним проявом незгоди позивача з розміром виплачених йому при звільненні сум. Таким чином, після звільнення з військової служби позивач протягом майже двох з половиною років - з 21.08.2020 по 13.02.2023, не ставив під сумнів повноту розрахунку, не звертався до відповідача з вимогами про перерахунок чи виплату будь-яких складових грошового забезпечення і не вчиняв дій, які б свідчили про наявність реального спору щодо розміру належних йому виплат. 
Отже, відповідний спір позивач ініціював лише у лютому 2023 року, тобто через два з половиною роки після звільнення, звернувшись 13.02.2023 до відповідача із заявою про виплату індексації грошового забезпечення, а у подальшому - до суду з відповідним позовом. 
Як наслідок, позивач вимагає компенсувати йому середній заробіток як за роки, протягом яких він взагалі не ставив перед відповідачем питання про неповний розрахунок при звільненні, так і за період з дня ініціювання спору по день фактичного розрахунку за наслідками виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 у справі № 320/21070/23, за яким виплата проведена 10.07.2024.
Суд зазначає, що Верховний Суд уже викладав висновок щодо підстав для стягнення з підприємства, установи, організації середнього заробітку відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України за вказаних особливостей.
У постанові від 04 грудня 2019 року у справі №825/742/16 (пункти 30-31) Верховний Суд зазначив, що: «Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільненні; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.
Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільненні; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні».
Аналогічну правову позицію Верховний Суд виклав у постанові від 28 листопада 2022 року у справі №380/693/20.
У справі №825/742/16 Верховний Суд з`ясував, що спір щодо невиплачених при звільненні сум між роботодавцем і колишнім працівником виник більш ніж через півтора роки після звільнення. З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що у такому випадку підстави для застосування положень статті 117 КЗпП України відсутні.
У справі №380/693/20 спір про належні колишньому працівникові суми при звільненні виник через більш ніж два роки після звільнення, у зв`язку з чим Верховний Суд зазначив, що у спірних правовідносинах не настало передбачених у частині другій статті 117 КЗпП України умов для стягнення середнього заробітку.
Таким чином, незаявлення колишнім працівником вимог про розрахунок у зв`язку зі звільненням у розумний строк не дають йому права вимагати у колишнього роботодавця сплати середнього заробітку відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України.
Метою покладення на підприємство, установу, організацію відповідальності за несвоєчасний розрахунок є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Зазначений механізм не може бути застосований для цілей, не пов`язаних з указаною метою, чи слугувати способом необґрунтованого збагачення.
У цій справі позивач звільнився з військової служби 21.08.2020, а з вимогами до відповідача про проведення перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення за період з 17.03.2016 по 21.08.2020 звернувся лише 13.02.2023, тобто майже через два з половиною роки після звільнення. 
Враховуючи правові позиції Верховного Суду у справах №825/742/16, №380/693/20, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування частини другої статті 117 КЗпП України та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку.
Суд також вважає за необхідне звернути увагу на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду (ВП ВС) від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, в якій також вирішувалися окремі аспекти застосування частини другої статті 117 КЗпП України і навести мотиви, з яких вважає її незастосовною до цієї справи.
У цій постанові ВП ВС, зокрема, зазначила, що: «…якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення».
Буквальний зміст зазначеної правової позиції вказує на те, що з ухваленням рішення суду про стягнення невиплачених належних працівникові на день звільнення сум обов`язок роботодавця сплатити колишньому працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку не припиняється.
Ця правова позиція, якщо не вдаватися в контекст, за якого її було висловлено, може створити враження, що будь-яке судове рішення, яким встановлено, що певні належні при звільненні суми не були виплачені у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України, автоматично дозволяє вимагати від колишнього роботодавця середній заробіток за весь час зі звільнення до фактичної виплати відповідних сум.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 зазначала, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їх оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин
Враховуючи різноманіття можливих правовідносин, в межах яких відбувається застосування відповідної норми права, для забезпечення однакового застосування такої норми основними при визначенні подібних правовідносин мають бути ті ознаки, які впливають на їх правове регулювання (тобто можливість застосування відповідної норми).
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.
Отже, оцінюючи, чи є правова позиція у справі №821/1083/17 застосовною до цієї справи важливо встановити контекст, у якому її було висловлено.
Справа №821/1083/17 стосувалася заявниці, яку 31.10.2016 було звільнено зі служби з виплатою одноразової грошової допомоги, з розміром якої вона не погодилася та безпосередньо після звільнення звернулася до суду з позовом про стягнення недоплаченої частини допомоги.
Як установили суди у справі №821/1083/17, спочатку судовим рішенням було стягнуто решту недоплаченої одноразової допомоги разом із середнім заробітком відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України за період з 01.11.2016 по 30.01.2017, а потім, у зв`язку з продовженням бездіяльності колишнього роботодавця заявниці, який не виконував судове рішення, ще одним судовим рішенням було стягнуто середній заробіток вже за період з 31.01.2017 по 23.05.2017.
Не дивлячись на наявність двох судових рішень, колишній роботодавець продовжував свою протиправну бездіяльність, у зв`язку з чим заявниця втретє звернулася до суду (справа №821/1083/17) з вимогами стягнути з нього середній заробіток за період, починаючи з 24.05.2017.
Тобто, зазначений висновок ВП ВС стосувався застосовності частини другої статті 117 КЗпП України у випадку, коли у спорі між колишніми працівником і роботодавцем щодо належних при звільненні працівникові сум вже є рішення на користь працівника, не дивлячись на яке роботодавець продовжує не виплачувати належні працівникові суми. Іншими словами чи є підстави для стягнення середнього заробітку за період невиконання судового рішення про стягнення невиплачених при звільненні сум.
Питання можливості застосування частини другої статті 117 КЗпП України у випадку, коли колишній працівник через значний проміжок часу змінив свою думку щодо повноти розрахунку з ним у справі №821/1083/17 не вирішувалося.
З урахуванням викладеного у суду немає підстав вважати, що викладена у постанові ВП ВС від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 правова позиція є релевантною до спірних правовідносин.
Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.
На виконання цих вимог позивачем не було доведено суду обґрунтованості позовних вимог.
З огляду на зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.
Беручи до уваги результат розгляду справи, підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.
Керуючись статтями 243-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.