КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

апеляційне провадження №22-ц/824/830/2026
справа №357/17070/24

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.,
суддів Желепи О.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Тимошенко Галиною Сергіївною,
та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Головненком Дмитром Олександровичем, 
на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Бебешко М.М., дата складення повного судового рішення не зазначена,
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Акціонерне товариство «Кредобанк» про поділ майна подружжя, -

встановив:

1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.
У листопаді 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про поділ майна подружжя.
Вимоги позову мотивує тим, що сторони проживали разом з грудня 2003 року, в зареєстрованому шлюбі перебували з 11 березня 2008 року та мають двох дітей. Шлюб розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 22 червня 2022 року, після чого сторони проживають окремо.
За час шлюбу спільними коштами 27 січня 2021 року придбали квартиру АДРЕСА_1 , частково за власні кошти, частково за кредитні. Кредит забезпечений договором іпотеки на цю квартиру АДРЕСА_1 .
Позивач прагне добровільно поділити майно, але відповідачка не погоджується. Небажання відповідачки вирішити це питання спільно і шляхом звернення до нотаріуса за отриманням свідоцтва про частку кожного із колишнього подружжя стало причиною звернення до суду.
Мотивуючи наведеним, просить визнати за ОСОБА_3 право власності на частку квартири у будинку АДРЕСА_2 .
2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2025 року позов задоволено.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на квартири АДРЕСА_1 та залишено за ОСОБА_4 право власності на квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 4005,53 грн.
Задовольнивши позов, суд першої інстанції вказав, що спірне майно придбане під час перебування у шлюбі, отже таке є спільною сумісною власністю. 
Суд відхилив твердження представника відповідачки щодо придбання спірної квартири за особисті кошти відповідачки, вказавши, що відповідачкою не спростовано презумпцію спільності майна подружжя.
3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Тимошенко Г.С., яка діє в інтересах ОСОБА_4 , подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм процесуального права, неправильне застосування матеріального права, неправильно установлені обставини у справі.
Зазначає, що суд надав оцінку доказам формально та не мотивував відхилення або врахування показань свідків і наданих документів. При постановленні рішення судом першої інстанції взято до уваги лише положення постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, що не може бути підставою для вирішення справи у повному обсязі.
На час перебування у шлюбі між сторонами, який тривав із 11 березня 2008 року до 26 липня 2022 року, спірна квартира була набута на підставі договору купівлі-продажу від 27 січня 2021 року за загальну суму 1 130 000 грн, з яких 630 000 грн були сплачені власними коштами відповідачки, а 500 000 грн за рахунок кредитних коштів АТ «Кредобанк».
Виконання зобов`язань за кредитом забезпечено іпотекою, при цьому відповідачка виступила майновим поручителем. Після розірвання шлюбу відповідачка самостійно внесла на рахунок банку 624 626,71 грн, що становить понад 55% вартості квартири, а позивач не здійснював сплати за кредитом.
Зазначає, що судом не враховано цільове призначення кредиту для придбання конкретної квартири та сплату понад половини її вартості власними коштами відповідачки після розірвання шлюбу.
Відповідно, частка квартири, оплачена власними коштами відповідачки, не підлягає поділу як спільне майно. Водночас залишок вартості квартири, набутий у шлюбі за кошти, які належали обом з подружжя, підлягає поділу відповідно до частин статей 60, 70-71 СК України. 
Суд першої інстанції формально застосував норми статей 60, 61, 63, 69-71 СК України, не врахувавши спільну участь сторін у набутті майна та фактичні обставини погашення кредиту відповідачкою.
Мотивуючи наведеним, просить рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Не погодившись з ухваленим рішенням, особою, яка не брала участі у справі, ? ОСОБА_2 , подано апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення норм процесуального та матеріального права.
Вказує, що з 2003 року по травень 2021 року скаржниця разом із донькою ОСОБА_4 та зятем ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, витрати та взаємні права й обов`язки. Кошти на придбання спірної квартири накопичувалися усіма членами сім`ї: із заробітної плати, пенсії, доходів від підсобного господарства, продажу овочів, фруктів, меду та іншої спільної діяльності.
У січні 2021 року за спільні кошти сім`ї придбано квартиру вартістю 1 130 000 грн, з яких 630 000 грн сплачено як перший внесок, а 500 000 грн оформлено в кредит.
Зазначає, що перший внесок та подальші кредитні платежі сплачувалися за рахунок спільних коштів членів сім`ї, у тому числі особистих заощаджень скаржниці. Після переїзду сторін до квартири саме скаржниця фінансувала ремонт, облаштування житла. Крім цього, у червні 2022 року скаржниця надала кошти для повного погашення кредиту. За домовленістю між позивачем та відповідачкою після погашення кредиту квартира мала залишитися відповідачці та дітям.
Вказує, що в суді першої інстанції була допитана як свідок та повідомляла про обставини придбання квартири за спільні кошти членів сім`ї, однак до участі у справі як співвідповідачка не залучалась.
Вказує, що згідно частини 4 статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю.
Стверджує, що оскільки спірну квартиру придбано за спільні грошові кошти членів сім`ї скаржниці, якими були позивач та відповідачка, отримані в результаті їх спільної праці у період спільного проживання сім`єю, ця квартира є їх спільною власністю.
Уважає, що суд першої інстанції розглянув справу за неналежного суб`єктного складу, оскільки її права безпосередньо стосуються спірного майна, однак її не було залучено до участі у справі як співвідповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Вказує, що оскільки спірна квартира придбана за спільні кошти членів сім`ї, суд першої інстанції не мав права вирішувати питання про її поділ без залучення її до участі у справі, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню.
Мотивуючи наведеним, просить рішення Білоцерківського міського суду Київської області від 17 березня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.
Відзивів на апеляційні скарги на адресу Київського апеляційного суду не надходило.
5. Позиція учасників справи.
11 вересня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення адвоката Каракой Т.В., яка діє в інтересах ОСОБА_3 , на апеляційну скаргу ОСОБА_4 ..
В обґрунтування пояснень вказує, що надані відповідачкою докази (письмові пояснення, свідчення тощо) не спростовують презумпції спільності майна, встановленої статтею 60 Сімейного кодексу України, відповідно до якої тягар доказування покладається на того з подружжя, хто стверджує про особистий характер майна. Також суд зазначив, що нотаріально засвідчена згода одного з подружжя на укладення договору купівлі-продажу підтверджує придбання майна за спільні кошти.
Посилання скаржниці на те, що нею нібито сплачено понад половину вартості квартири, не заслуговує на увагу, оскільки скаржниця виходить із вартості майна на момент придбання, проте позивач надав квитанції про значні витрати на ремонт і придбання техніки, що підвищили реальну вартість квартири.
Уважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що спірна квартира, придбана під час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності, а відповідачка не довела протилежного. Доводи апеляційної скарги повторюють позицію вже досліджену судом першої інстанції, тому не є підставою для зміни чи скасування рішення.
18 лютого 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли додаткові пояснення ОСОБА_3 , у яких наведено розрахунок суми внесених сторонами у справі коштів на виконання кредитних зобов`язань.
Згідно даних письмових пояснень та наведеного розрахунку убачається, що на погашення заборгованості за кредитом відповідачкою сплачено 498 776,71 гривень, позивачем 48 112,95 гривень. За спільні кошти сплачено 80 121,22 гривень (том 2 а.с. 141-143).
02 березня 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення адвоката Тимошенко Г.С., яка діє в інтересах ОСОБА_4 , на апеляційну скаргу.
Зазначає, що скаржницею також здійснювалось погашення кредиту за кредитним договором №20117 ІПО від 27 січня 2021 року, оформленим на її ім`я. На підтвердження цього позивач надав таблицю, відповідно до якої перший внесок у розмірі 630 000,00 грн є спільними коштами сторін, а з кредитних коштів АТ «Кредобанк» у сумі 500 000,00 грн позивачем сплачено 48 112,95 грн за період з 21 березня 2022 року по 06 грудня 2022 року. Разом з цим, відповідачкою сплачено 498 776,71 грн. Позивач стверджує, що загалом ним сплачено 403 173,56 грн (32,07 %), а відповідачем - 853 837,32 грн (67,93 %).
Вказує, що надані позивачем виписки по рахунку лише підтверджують списання коштів із рахунку, відкритого на ім`я позивача як позичальника за кредитним договором № іро20117, однак не доводять, що саме позивач з січня 2022 року погашав кредит власними коштами. Натомість відповідачка як під час шлюбу, так і після його розірвання власними коштами здійснювала погашення кредиту, що підтверджується платіжними інструкціями, відповідно до яких платником є ОСОБА_4 , а призначенням платежу - виконання умов іпотечного договору. З березня 2022 року, після звернення позивача до суду з позовом про розірвання шлюбу, відповідачка самостійно сплачувала кредит, утримувала двох неповнолітніх дітей та сплачувала комунальні послуги, тоді як позивач почав сплачувати аліменти лише з грудня 2022 року у примусовому порядку.
Факт погашення кредиту відповідачкою після розірвання шлюбу також підтверджено показаннями свідка ОСОБА_5 , яка пояснила, що позивач повідомляв їй про відсутність наміру претендувати на квартиру та зазначав, що відповідачка має самостійно сплачувати кредит і утримувати дітей.
Вказує, що матеріалами справи підтверджується, що у період з червня 2022 року по 25 вересня 2024 року відповідачка внесла у рахунок погашення кредиту за договором № іро20117 грошові кошти у загальному розмірі 624 626,71 грн, що становить 55,27 % вартості квартири. Вказана частка фактично сплачена відповідачкою після припинення сімейних відносин за рахунок її особистих коштів, а тому на неї не поширюється режим спільної сумісної власності. Крім того, відповідачка щорічно сплачувала страхові платежі за договорами страхування квартири та життя позичальника, що було обов`язковою умовою кредитного договору.
Мотивуючи наведеним, просить задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_4 .
В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 підтримали подані апеляційні скарги, просили їх задовольнити в повному обсязі.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та адвокат Каракой Т.В. проти задоволення апеляційних скарг заперечували, посилаючись на їх безпідставність.
Представник третьої особи АТ «Кредобанк» в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності особи, яка не з`явилась, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи.
6. Позиція суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд робить такі висновки.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
7. Фактичні обставини справи, установлені судом.
З матеріалів справи убачається, що 11 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 (том 1 а.с. 8).
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2022 року шлюб, укладений 11 березня 2008 року, розірвано (том 1 а.с. 10-11).
27 січня 2021 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продавці зобов`язались передати квартиру АДРЕСА_1 , а покупець зобов`язався прийняти майно і сплатити за нього обговорену суму.
Відповідно до пункту 2.1 цього договору продаж квартири вчинено за 1 130 000,00 грн, з яких 630 000,00 грн покупець власними коштами сплатила продавцям, а решта грошових коштів в сумі 500 00,00 грн була отримана за рахунок кредитних коштів АТ «Кредобанк».
Згідно пункту 4.3 договору покупець діє за згодою чоловіка ОСОБА_3 , згідно заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С. 26 січня 2021 року (том 1 а.с. 12-15).
27 січня 2021 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № іро20117, згідно пункту 2 якого банк видає позичальнику кредит в сумі 500 00,00 грн на строк 220 місяців з терміном погашення до 26 травня 2039 року. Кредит видається на придбання нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 та оплати суми страхового платежу на користь страхової компанії.
Згідно пункту 6.1 договору виконання зобов`язань за кредитом забезпечується іпотекою трикімнатної квартири, що належатиме ОСОБА_4 , та знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Порука ОСОБА_4 (том 1 а.с. 22-29).
27 січня 2021 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки. Згідно пункту 1.1 договору такий є забезпеченням виконання зобов`язань ОСОБА_3 , майновим поручителем якого є іпотекодавець ( ОСОБА_4 ). Предметом іпотеки згідно пункту 1.3 є квартира під АДРЕСА_1 (а.с. 16-21).
Згідно даних відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №404722515 від 21 листопада 2024 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 (а.с. 33).
Згідно даних платіжних інструкцій убачається, що ОСОБА_4 здійснювалось погашення кредиту від 27 січня 2021 року АТ «Кредобанк» (18 грудня 2023 року на суму 20 000,00 гривень; 28 січня 2024 року на суму 3 000,00 гривень; 26 березня 2024 року на суму 20 000,00 гривень; 13 квітня 2024 року на суму 20 000,00 гривень; 31 травня 2024 року на суму 20 000,00 гривень; 31 травня 2024 року на суму 20 000,00 гривень; 17 червня 2024 року на суму 20 000,00 гривень; 24 липня 2024 року на суму 15 000,00 гривень; 31 серпня 2024 року на суму 20 000,00 гривень (том 1 а.с. 56-63).
Крім цього, відповідачкою надано копії квитанцій: від 19 листопада 2023 року на суму 20 000,00 гривень (том 1 а.с. 70); від 28 жовтня 2023 року на суму 13 000,00 гривень (том 1 а.с. 71); від 24 вересня 2023 року на суму 23 000,00 гривень (том 1 а.с. 72); від 30 серпня 2023 року на суму 20 000,00 гривень (том 1 а.с. 73); від 18 травня 2023 року на суму 20 000,00 гривень (том 1 а.с. 74); від 27 червня 2023 року на суму 18 000,00 гривень (том 1 а.с. 75); від 27 липня 2023 року на суму 20 000,00 гривень (том 1 а.с. 76); від 15 квітня 2023 року на суму 20 000,00 гривень (том 1 а.с. 77); від 26 березня 2023 року на суму 20 000,00 гривень (том 1 а.с. 78); від 13 квітня 2024 року на суму 20 000,00 гривень (том 1 а.с. 79); від 18 лютого 2024 року на суму 4 000,00 гривень (том 1 а.с. 80); від 31 січня 2023 року на суму 85 100,00 гривень (том 1 а.с. 81); від 30 грудня 20225 року на суму 10 005,00 гривень (том 1 а.с. 82); від 26 грудня 2022 року на суму 11 000,00 гривень (том 1 а.с. 83); від 31 січня 2023 року на суму 29900,00 гривень (том 1 а.с. 84); від 31 січня 2023 року на суму 85 100,00 гривень (поповнення поточного рахунку) (том 1 а.с. 85); від 26 грудня 2022 року на суму 11 000,00 гривень (том 1 а.с. 87); від 12 січня 2024 року на суму 3 390,00 гривень (том 1 а.с. 89); від 12 січня 2024 року на суму 3 390,00 гривень (том 1 а.с. 90).
Згідно даних довідки про доходи №6781 7177 5569 2722 убачається, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в Білоцерківському об`єднаному управлінні ПФУ в Київській області і отримує пенсію. За період із січня 2020 року по грудень 2024 року дохід склав 849 470,60 гривень (том 1 а.с. 93-94).
Матеріали справи містять дані Пенсійного фонду України щодо доходів ОСОБА_3 за період з 2000 по 2024 року (форма ОК-5 том 1 а.с. 109-111).
Матеріали справи містять також виписку АТ «Кредобанк» по особовому рахунку ОСОБА_3 за період з 01.01.2021 по 31.12.2022 ( том 1 а.с. 112-162).
Згідно даних довідки №251-738/25 від 09 січня 2025 року, виданої АТ "Кредобанк", убачається, що 25 вересня 2024 року позичальник ОСОБА_3 повністю виконав боргові зобов`язання за кредитним договором №іро20117 від 27 січня 2021 року (том 1 а.с. 163).
Згідно даних довідки №12.3/13-4 від 13 січня 2025 року, виданої АТ "Банк Альянс", убачається, що ОСОБА_3 дійсно з 11 липня 2022 року працює на посаді начальника відділу оцінки портфеля кредитів в АТ "Банк Альянс". За період з липня 2024 року по грудень 2024 року ОСОБА_3 нараховано 262 714,78 гривень; утримано податків - 52 793,68 гривень; утримано аліментів - 69 973,71 гривень; до видачі - 139 947,39 гривень (а.с. 169).
Згідно даних довідки від 16 січня 2025 року, виданої АТ "ОТП Банк" убачається, що заборгованість ОСОБА_3 перед банком по кредитному договору №2036269978 від 27 квітня 2021 року відсутня (а.с. 180).
8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, у сімейному праві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним з подружжя, який це заперечує, не доведено інше.
Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
У частині 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 3 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) навів такі висновки про застосування норм права:
«Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.
Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.
Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.
Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.
Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.
Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».
У цій справі установлено, що спірну квартиру придбано 27 січня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу під час шлюбу сторін; відповідно до пункту 2.1 цього договору продаж квартири вчинено за 1 130 000,00 грн, з яких 630 000,00 грн покупець власними коштами сплатила продавцям, а решта грошових коштів в сумі 500 00,00 грн була отримана за рахунок кредитних коштів АТ «Кредобанк»; згідно пункту 4.3 договору покупець діє за згодою чоловіка ОСОБА_3 , згідно заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С. 26 січня 2021 року (том 1 а.с. 12-15).
Наведене дає підстави для висновку, що квартиру набуто у власність за згодою іншого подружжя, при цьому відбулось розпорядження спільними коштами в сумі 630 000 гривень.
Доказів на підтвердження того, що такі кошти (630 000 гривень) є особистою власністю ОСОБА_4 матеріали справи не містять, при цьому зазначення в пункті 2.1 договору про оплату продавцям за договором власними коштами не є тотожним поняттю особистих коштів. 
Шлюб між сторонами розірвано 24 червня 2022 року, до цього в рахунок погашення кредиту сплачено 97 726,78 грн, що підтверджено даними виписки по рахунку та не спростовано відповідачкою, відтак такі є спільними коштами подружжя.
Таким чином, фактично на придбання квартири спільним коштами подружжя сплачено 727 726,78 грн (630 000 + 97 726,78), відтак частка кожного з подружжя в гривнях становить 363 863, 39 грн.
Після розірвання шлюбу згідно платіжних документів сплачено позивачем в рахунок погашення кредитних зобов`язань - 35 912,95 грн, відповідачкою сплачено в рахунок погашення кредитних зобов`язань - 498 776,71 грн.
Таким чином, внесок позивача у придбання майна становить 363 863, 39 грн + 35 912,95 грн = 399 776,34 грн; внесок відповідачки - 363 863, 39 грн + 498 776,71 грн = 862 640, 10 грн.
Доводи скаржниці в тій частині, що в задоволенні позову має бути повністю відмовлено з посиланням на придбання майна за особисті кошти, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. 
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідачкою не надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, відтак доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів відхиляє.
Апеляційний суд зазначає, що у цій справі при вирішенні спору слід враховувати, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), на що суд першої інстанції уваги не звернув. З урахуванням викладеного вище та на підставі наданих сторонами доказів, апеляційний суд робить висновок, що в порядку поділу спільного майна подружжя слід визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_4 право власності на 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 .
Щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 , поданої адвокатом Головненком Д. О., апеляційний суд зазначає про таке. 
Відповідно до частини 1 статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Зазначеною правовою нормою визначено право особи подати апеляційну скаргу на рішення, яким розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або міститься судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, виходячи з предмету та підстав позову. Якщо скаржник зазначає лише про те, що рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або зазначає (констатує) лише, що рішенням вирішено про його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги.
Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги (такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 910/20190/16).
У цій справі предметом позову є поділ спільного майна подружжя. Оспорюване рішення не містить суджень про права або обов`язки ОСОБА_2 , вона не є учасником спірних правовідносин, само лише твердження, що  рішення впливає на її права та/або інтереси, та/або обов`язки не є підставою для розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статі 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Відтак апеляційний суд робить висновок про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , підписаною адвокатом Головненком Д.О.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Установлено, що звертаючись до суду із позовом з вимогою про визнання права власності на частки квартири позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4 005,53 гривень, що підтверджується даними квитанції №223081658 від 22 листопада 2024 року (том 1 а.с. 4).
Згідно даних квитанції №5547-7128-1837-2651 від 16 квітня 2025 року за подачу апеляційної скарги відповідачкою ОСОБА_4 сплачено 6 008,30 гривень судового збору (том 1 а.с. 68).
За результатом розгляду апеляційної скарги відповідачки, вимоги позивача задоволено на 66% від заявлених, відтак вимоги апеляційної скарги задоволено на 34%.
За установлених обставин, з урахуванням положень статті 141 ЦПК України в порядку розподілу судових витрат із сплати судового збору у суді першої інстанції з відповідачки ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 слід стягнути 2 643,65 гривень (4 005,53 гривень х 66%).
В порядку розподілу судових витрат у суді апеляційної інстанції із ОСОБА_3 на користь скаржниці ОСОБА_4 слід стягнути 2 042,82 гривень (6 008,30 гривень х 34%).
За змістом частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Ураховуючи положення частини 10 статті 141 ЦПК України, апеляційний суд уважає за доцільне стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 600,83 грн (2 643,65 гривень - 2 042,82 гривень), застосувавши принцип взаємозаліку.
Керуючись статтями 259, 268, 362, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , подану адвокатом Тимошенко Галиною Сергіївною, задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення такого змісту.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . 

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на відшкодування судових витрат із сплати судового збору 600,83 гривень. застосувавши принцип взаємозаліку.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , підписаною адвокатом Головненком Дмитром Олександровичем, ? закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 27 липня 2026 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова