| Справа №: 398/4791/26

провадження №: 2-о/398/245/26
РІШЕННЯ
Іменем України 

"21" липня 2026 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Орловського В.В., за участю секретаря судового засідання Харіної Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Олександрія в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , в інтересах та від імені якої діє представник адвокат Ковальова Тетяна Юріївна, заінтересовані особи: Олександрійський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Олександрійському районі Кіровоградської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України,

встановив:

Стислий виклад позиції заявника
У липні 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах та від імені якої діє представник адвокат Ковальова Тетяна Юріївна, звернулася до суду із заявою, у якій просить встановити факт смерті її свекра — громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Загорська Московської області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Бердянську Запорізької області, Україна. 
При зверненні до суду заявниця судовий збір не сплачувала, посилаючись на звільнення від його сплати на підставі п.21 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Свої вимоги заявниця обґрунтовує тим, що її чоловік, військовослужбовець ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зник безвісти під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Покровськ Донецької області. У зв`язку з цим заявниця звернулася до Військової частини НОМЕР_1 для оформлення документів, необхідних для реалізації прав членів сім`ї безвісно зниклого військовослужбовця. Для оформлення вказаних документів та правильного визначення кола членів сім`ї виникла необхідність надати свідоцтво про смерть батька безвісно зниклого чоловіка ОСОБА_2 , шлюб якого з матір`ю чоловіка було розірвано. Проте смерть останнього настала в місті Бердянську Запорізької області, яке є тимчасово окупованою територією України. Оскільки свідоцтво про смерть було видано органом, фактично створеним на тимчасово окупованій території України, воно не породжує юридичних наслідків на території України, а відтак заявниця позбавлена можливості провести державну реєстрацію смерті та отримати свідоцтво про смерть українського зразка у позасудовому порядку.
У поданих до суду додаткових письмових поясненнях представник заявниці уточнила обставини щодо розбіжностей у датах смерті на доданих до заяви доказах. Зокрема, зазначила, що фактична смерть ОСОБА_2 настала близько 22:00 години 23 березня 2024 року, однак через дію комендантської години на окупованій території відповідні служби прибули лише вранці 24 березня 2024 року, що й було зафіксовано в окупаційному свідоцтві про смерть. Зазначення дати «23.03.2023 року» на макеті надгробного пам`ятника заявниця пояснює помилкою виробників ритуальної служби на непідконтрольній території, на яку вона не мала об`єктивної можливості вплинути чи усунути. Представник заявниці просила суд оцінювати ці документи не як офіційні акти, а як докази в їх сукупності, враховуючи об`єктивні складнощі збору доказової бази заявниками на окупованій території.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі
Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 липня 2026 року відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено проводити за правилами окремого провадження,.
Заявниця ОСОБА_1 та її представник — адвокат Ковальова Т.Ю. у судове засідання не з`явилися. Від представника заявниці до суду надійшла заява, у якій вона просить розгляд справи проводити за їхньої відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити,.
Представник заінтересованої особи — Олександрійського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Олександрійському районі Кіровоградської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився. До суду надійшла письмова заява, у якій відділ просить розглянути справу без участі їхнього представника,.
Представник заінтересованої особи — Військової частини НОМЕР_1 у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи військова частина повідомлялася належним чином через підсистему «Електронний кабінет» ЄСІТС. Будь-яких заяв, клопотань або письмових пояснень щодо суті заяви від заінтересованої особи до суду не надходило, про причини неявки суд не повідомлено. 
Зважаючи на те, що неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи в порядку окремого провадження, суд ухвалив провести розгляд справи за їхньої відсутності,.
Оскільки у судове засідання не з`явилися всі учасники справи, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Відповідно до частини четвертої статті 268 ЦПК України у зв`язку з неявкою всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписав рішення без його проголошення. Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_3 . Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , згідно з яким 26 жовтня 2023 року між ними було укладено шлюб, після державної реєстрації якого заявниця змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ».
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 10 липня 1997 року, батьком ОСОБА_3 є ОСОБА_2 . Отже, заявниця ОСОБА_1 є невісткою ОСОБА_2 .
Згідно з копією сповіщення сім`ї № 4/087 від 16 січня 2026 року, виданого ІНФОРМАЦІЯ_4 , чоловік заявниці — солдат військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зник безвісти поблизу населеного пункту Покровськ Донецької області під час виконання бойового завдання. Ця обставина також підтверджується копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 16 січня 2026 року (кримінальне провадження № 12026041330000017).
Як убачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 03 квітня 2024 року органом, створеним на тимчасово окупованій території України («Територіальним відділом ЗАГС м. Бердянська та Бердянського району Управління ЗАГС Запорізької області»), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Загорська Московської області, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Бердянську Запорізької області.
Місто Бердянськ Запорізької області є тимчасово окупованою територією України.
На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 суду також надано фотознімки. На фотознімку місця поховання, а саме могили з надгробним хрестом, на табличці зазначена дата смерті — ІНФОРМАЦІЯ_2 . Натомість наданому заяваницею зображенні макета надгробного пам`ятника вказано дату смерті — ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Відповідно до поданих представником заявниці додаткових письмових пояснень, фактична смерть ОСОБА_2 настала близько 22:00 години 23 березня 2024 року, проте через дію комендантської години на тимчасово окупованій території міста Бердянська відповідні служби прибули лише вранці 24 березня 2024 року, що й було зафіксовано в окупаційному свідоцтві про смерть. Зазначення дати « ІНФОРМАЦІЯ_5 » на макеті надгробного пам`ятника у поясненнях обґрунтовується помилкою виробників ритуальної служби на непідконтрольній території, на яку заявниця не мала об`єктивної можливості вплинути чи усунути її.

Оцінка Суду
Згідно з частиною третьою статті 49 Цивільного кодексу України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені та смерть. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, укладення та розірвання шлюбу, зміна імені та смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону.
У відповідності до пункту 2 частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» № 2398-17 від 1 січня 2017 року державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
В свою чергу, згідно із частиною другою та частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на тимчасово окупованій території» № 1207-18 від 5 березня 2017 року будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
З іншої сторони, відповідно до пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК Суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
А частиною першою статті 317 ЦПК передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. 
Специфікою даних правовідносин є те, що по справі по суті «відсутній спір про право» як такий, проте, у заявника виникла необхідність у встановленні факту смерті чоловіка, який мав місце на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України і який підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видано органом, який діє на тимчасово окупованій території та його діяльність вважається незаконною.
Але в такій ситуації Суд звертає увагу, що смерть особи є юридичним фактом, що породжує припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав, в даному випадку заявницею, яка заінтересована у реалізації своїх прав як дружини військовослужбовця, який зник безвісти.
Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.п 4.1. мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 (справа про призначення судом більш м`якого покарання).
За таких обставин, реалізація принципу верховенства права вимагає в даній ситуації врахувати інтереси заявника і співставити їх з інтересами суспільства в цілому, визначити їх місце із врахуванням принципу «справедливості» в загальному його розумінні.
Окремо Суд наголошує, що міжнародне право має приклади в яких під час збройних конфліктів, регулювання правовідносин на окупованих територіях виникали ситуації за яких досліджувались проблеми діяльності органів, що незаконно функціонували на окупованих територіях або територіях збройного конфлікту.
Наприклад у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», зміст яких зводиться до того, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Далі говорячи про підходи міжнародних інституцій у сфері захисту прав людини Суд хоче звернутись до позицій Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд), який послідовно розвиває наведений вище принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996, §45) Європейський Суд обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому Європейський Суд констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (Європейським Судом). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, Європейський Суд у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і Європейського Суду, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
Повертаючись до обставин даної справи Суд звертає увагу, що за правовою позицією Конституційного Суду України «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Застосовуючи зазначені принципи та норми до обставин цієї справи, Суд надає оцінку сукупності доказів, поданих заявницею. Зважаючи на практику Верховного Суду, зокрема, висновки у справі № 220/1582/20 від 12 травня 2021 року), в оцінці доказів у цій категорії справ необхідно бути гнучкими та розуміти складні життєві обставини, які змушують заявників звертатися до суду через відсутність можливості отримати легітимні медичні документи.
Суд бере до уваги суперечність у поданих доказах щодо дати смерті ОСОБА_2 , а саме: зазначення у виданому на тимчасово окупованій території свідоцтві про смерть дати « ІНФОРМАЦІЯ_2 », на фотознімку таблички на надгробному хресті — «23.03.2024», у той час як на макеті надгробного пам`ятника міститься напис «23.03.2023». Оцінюючи ці розбіжності, cуд визнає переконливими та вірогідними пояснення представника заявниці про те, що фактична смерть настала близько 22:00 години 23 березня 2024 року, однак через дію комендантської години відповідні служби прибули лише вранці 24 березня 2024 року, що й було зафіксовано в окупаційному свідоцтві. За таких обставин нанесення на макет пам`ятника дати «23.03.2023» Суд розцінює як очевидну технічну помилку (описку) виробників ритуальної продукції, на яку заявниця не мала об`єктивної можливості вплинути. Зазначена розбіжність не спростовує самого факту смерті особи.
Встановлення факту смерті ніяким чином не узаконює владу держави-окупанта, воно лише сприяє належному та ефективному захисту прав окремої особи (заявниці), що є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).
Враховуючи зазначене та оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, Суд дійшов висновку про доведеність факту смерті ОСОБА_2 саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому наявні обґрунтовані підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 .

Щодо розподілу судових витрат
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з таких міркувань. При поданні заяви заявниця була правомірно звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 21 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до частини сьомої статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження понесені заявником судові витрати не відшкодовуються. 

З наведених вище підстав, керуючись статтями 2, 4, 5, 13, 258, 259, 263-265, 268, 293, 294, 315-319 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:
Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, заінтересовані особи: Олександрійський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Олександрійському районі Кіровоградської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Військова частина НОМЕР_1 — задовольнити повністю.
Встановити юридичний факт, що громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Загорська Московської області, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Бердянську Запорізької області, Україна.
Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.
Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.
Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.
Копію судового рішення надіслати учасникам справи негайно після його ухвалення, а також невідкладно надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації смерті особи.
Понесені заявницею судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено до Кропивницького апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи:
Заявниця: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .
Заінтересована особа: Олександрійський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Олександрійському районі Кіровоградської області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, код ЄДРПОУ 41491133, адреса місцезнаходження: 28000, Кіровоградська область, Олександрійський район, м. Олександрія, вулиця 6-го Грудня, 138.
Заінтересована особа: Військова частина НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , адреса місцезнаходження: 51215, Дніпропетровська обл., Новомосковський р-н, село Орлівщина.

Суддя        Орловський В. В.