ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/5615/25	Головуючий у 1-й інстанції Герчаківська О.Я. 	
Провадження № 22-ц/817/376/26 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
за участю  секретаря судового засідання — Гичко К.С.,
відповідачки ОСОБА_1 та її представника — ОСОБА_2 ,
представника апелянта — ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/5615/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2025 року, ухвалене суддею Герчаківською О.Я., дати складення повного тексту не зазначено, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2025 року ОСОБА_6 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабця позивачки - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
09 лютого 2021 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановською Ольгою Ігорівною до майна померлої ОСОБА_7 була заведена спадкова справа № 07/2021, на підставі заяви дочки померлої - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про прийняття спадщини, зареєстрованої в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ за №13.
Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові справи) за №63494453, сформованої нотаріусом при заведенні даної спадкової справи, серед іншого, було виявлено заповіт, складений покійною ОСОБА_7 на користь позивачки, а саме: заповіт, який був складений 10 лютого 1993 року за реєстровим №21, посвідчений Тернопільською районною державною нотаріальною конторою, на житловий будинок АДРЕСА_1 . Отож, володіючи інформацією про вищевказаний заповіт, ОСОБА_6 подала заяву про прийняття спадщини за заповітом 22 березня 2021 року, котру надіслала на робочу адресу приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановської О.І., й котра була зареєстрована нею 26 березня 2021 року за № 74/02-14.
З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належний бабці ОСОБА_6 на праві власності, до моменту смерті, житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0.33 га, що включає в себе: передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0.25 га, та ведення підсобного господарства – 0.08 га, позивачкою через представника, було подано наступні документи:
- дублікат заповіту на будинок АДРЕСА_1 , складеного ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 та посвідченого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 10 лютого 1993 року за реєстровим №21, виданого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори - в.о. завідувача Державного нотаріального архіву Тернопільської області - Рудніцьким А.Я. 19 серпня 2021 року за реєстровим № 175; 
- копію державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-ТР № 034221, виданого Байковецькою сільською радою 15 грудня 1999 року; 
- копію рішення 21 скликання 16 сесії Байковецької сільської ради про передачу земельних ділянок для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення підсобного господарства ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 ; 
- інформаційну довідку, видану Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 21 грудня 2021 року за №1570, яка підтверджує реєстрацію житлового будинку за ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , а також те, що житловий будинок за АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 не зареєстровано.
Оригіналів документів, які посвідчують право власності на заявлене спадкове майно, позивачкою, через представника не було подано через те, що вона не володіє ними.
Згідно заповіту, посвідченого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 10 лютого 1993 року, за реєстровим №21, відповідно до якого ОСОБА_6 , через представника, звернулася до нотаріуса про прийняття спадщини, ОСОБА_7 заповіла позивачці лише житловий будинок АДРЕСА_1 . Земельна ділянка передана для його обслуговування та ведення особистого підсобного господарства заповідана нею не була.
Приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановською О.І. 23 березня 2022 року було винесено постанову (вих. № 30/02-31) про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом (на житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0.33 га, що включає в себе: передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0.25 га, та ведення підсобного господарства – 0.08 га), у зв`язку із розбіжностями у номері будинку, зазначеному в заповіті (№53) та належному до моменту смерті померлій ОСОБА_7 ( АДРЕСА_2 ), відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також відсутністю інформації у заповіті про земельну ділянку, яка знаходиться під заповіданим житловим будинком.
31 серпня 2022 року ОСОБА_6 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду із позовною заявою до відповідачки ОСОБА_1 , де просила розтлумачити, що в заповіті, вчиненому на її користь ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та посвідченого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 10 лютого 1993 року за реєстровим №21, виявленням її волі є розпорядження, згідно якого ОСОБА_7 заповіла житловий будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 .
Лінгвістичною експертизою у справі № 607/11558/22 було встановлено те, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при складенні нею 10 лютого 1993 року заповіту на користь позивачки ОСОБА_6 , було допущено неточність в адресі (будинок АДРЕСА_1 замість єдиноналежного на той момент спадкодавиці у с.Байківці будинку №57) об`єкта заповідального розпорядження, котра експертом, на підставі відповідних критеріїв (сторінки 16-19 висновку експерта від 07 червня 2023 року №056/133), була кваліфікована як описка з точки зору лінгвістичної кваліфікації.
07 вересня 2023 року Тернопільським міськрайонним судом у справі №607/11558/22 за вищевказаною позовною заявою було прийнято рішення про відмову у задоволенні вищезазначених позовних вимог.
12 грудня 2023 року постановою Тернопільського апеляційного суду рішення Тернопільського міськрайонного суду від 07 вересня 2023 року, у справі №607/11558/22 було залишено без змін.
18 березня 2024 року ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 607/11558/22 було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 вересня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року у справі №607/11558/22.
Відтак, посилаючись на норми матеріального і процесуального права, практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, які позивачка вважає релевантними до спірних правовідносин, беручи до уваги вищевикладене, встановлені судом у справі №607/11558/22 обставини, котрі мають преюдиційне значення в силу приписів частини 4 статті 82 ЦПК України, ОСОБА_6 дійшла до висновку про те, що в заповіті, вчиненому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь позивачки та посвідченого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 10 лютого 1993 року за реєстровим №21, справжнім виявленням її волі є розпорядження, згідно якого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповіла саме житловий будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
За встановлених вище обставин, позивачка просила визнати за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник позивачки ОСОБА_6 - адвокат Іващук В.М. подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Зокрема зазначає, що лінгвістичною експертизою у справі №607/11558/22, де відповідачка у справі №607/5615/25 мала аналогічний статус, було встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при складенні нею 10 лютого 1993 року заповіту на користь позивачки ОСОБА_6 , було допущено неточність в адресі (будинок АДРЕСА_1 замість єдиноналежного на той момент спадкодавиці у с.Байківці будинку №57) об`єкта заповідального розпорядження, котра експертом, на підставі відповідних критеріїв (сторінки 16-19 висновку експерта від 07 червня 2023 року №056/133), була кваліфікована як описка з точки зору лінгвістичної кваліфікації.
В силу правил частини 4 статті 82 ЦПК України, де передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, вищевказаний висновок лінгвістичної експертизи у справі №607/11558/22 був поданий позивачкою у справі №607/5615/25 на обґрунтування своїх вимог, оскільки носив на той момент преюдиційний характер.
Разом з тим, як зазначає апелянт, відповідачкою у справі №607/5615/25 не було надано суду жодних доказів на спростування висновків лінгвістичної експертизи у справі №607/11558/22, де вона також мала статус відповідачки. Проте, незважаючи на це, суд першої інстанції у справі №607/5615/25 покликання сторони позивача на висновок експерта Українського бюро лінгвістичних експертиз Ажнюк Л.В. №056/133 від 07 червня 2023 року, складеного за результатами проведення семантико-текстуальної експертизи у цивільній справі №607/11558/22, відхилив з огляду на те, що цей документ, нібито, вже був предметом дослідження в іншій справі (№607/11558/22), де суд його оцінив та зробив висновки.
У цьому зв`язку апелянт звертає увагу на практику касаційних судів (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі №917/1345/17, Постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №911/596/18), з якої випливає, що преюдиція поширюється лише на фактичні обставини, але не на правову оцінку (кваліфікацію) тих чи інших обставин, котру кожному суду слід здійснювати самостійно; суд не може просто так ігнорувати преюдиційний факт, не вказавши в рішенні, чому він дійшов іншого висновку, оскільки це є порушенням принципу правової визначеності (Res Judicata).
Апелянт вважає, що суд першої інстанції у справі №607/5615/25, не взявши до уваги висновки лінгвістичної експертизи у справі №607/11558/22, на момент прийняття рішення, не навів в оскаржуваному рішенні жодних самостійних переконливих аргументів, оцінок та висновків щодо того, чому саме він відхилив наявний у матеріалах справи висновок експерта від 07 червня 2023 року №056/133, чим порушив припис частини 1 статті 110 ЦПК України, де передбачено, що відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Також вважає за доцільне дослідити докази у справі №607/5615/25 на загальних підставах, надати їм власну оцінку саме з огляду на стандарт переваги більш вагомих доказів («баланс вірогідностей» котрий передбачений процесуальним законом, застосовується судом касаційної інстанції, а також відображений у практиці Європейського суду з прав людини, котра є також джерелом права для цілей цивільного судочинства), і чого не було зроблено судом першої інстанції у справі №607/5615/25.
Вважає, що дану справу №607/5615/25 слід вирішувати також і з застосуванням такої аксіоми цивільного судочинства як: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі оскаржуване рішення суду першої інстанції.
Зокрема зазначає, що суд першої інстанції належним чином надав оцінку преюдиційному факту, оскільки рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 вересня 2023 року по справі №607/11558/22, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року, у задоволенні позовних вимог про розтлумачення, що в заповіті, вчиненому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та посвідченому Тернопільською районною державною нотаріальною конторою 10 лютого 1993 року за №21, виявленням волі ОСОБА_7 є розпорядження, згідно якого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповіла житловий будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 - відмовлено.
Вказує, що зазначення у заповіті будинку АДРЕСА_3 , не підпадає під критерії описки, оскільки створює юридичні наслідки, тому висновок експерта №056/133 від 07 квітня 2023 року не є належним та допустимим доказом. При цьому заповіт, складений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. При складенні ОСОБА_7 заповіту було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення та посвідчено уповноваженою на те посадовою особою - приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу - Дзюбановською Ольгою Ігорівною.
Також зазначає, що згідно зі змістом заповіту, ОСОБА_7 , діючи добровільно та перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам`яті, розуміючи значення власних дій, заповіла ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1 .
Доказів того, що на час складення заповіту будинковолодіння мало присвоєний номер 53, який у подальшому змінився, чи про інші обставини, які б свідчили про те, що воля спадкодавця була направлена саме на розпорядження належним їй майном, матеріали справи не містять.
Вказує, що зміна номеру будинковолодіння у змісті заповіту підмінить «волю спадкодавця», на що суд звертав увагу, оскільки не здобув доказів того, що спадкодавець не була обізнана про номер будинковолодіння, яке заповідала.
В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, зіславшись на мотиви, викладені в ній.
Відповідачка та її представник проти апеляційної скарги заперечили та просила оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.
Судом встановлено наступні обставини.
За змістом дублікату заповіту, посвідченого 10 лютого 1993 державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р.Г. та зареєстрованого в реєстрі за №21, ОСОБА_7 на випадок своєї смерті зробила таке заповідальне розпорядження: належний їй на праві індивідуальної власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , заповідає ОСОБА_6 .
Видача дублікату описаного вище заповіту підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 66089916 від 19 серпня 2021 року, який надала Перша Тернопільська державна нотаріальна контора.
ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Тернопіль, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) 28 вересня 2020 року.
09 лютого 2021 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановською О.І. заведено спадкову справу №7/2021 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 за заявою дочки спадкодавця ОСОБА_1 про прийняття спадщини за законом та за заповітом №13 від 09 лютого 2021 року.
26 березня 2021 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановською О.І. зареєстровано заяву ОСОБА_6 про прийняття спадщини після смерті баби ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р. Г. та зареєстрованого 10 лютого 1993 року, реєстровий №21. У вказаній заяві ОСОБА_6 також повідомила, що спадкоємцем, який має право на обов`язкову частку в спадщині, є ОСОБА_1 , яка доводиться померлій ОСОБА_7 дочкою.
На запит адвоката Іващука Володимира Михайловича від 28 серпня 2021 року, Тернопільське районне госпрозрахункове БТІ листом №755 від 08 вересня 2021 року, повідомило про те, що станом на 10 лютого 1993 року житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Тернопільською районною держнотконторою 25 травня 1990 року за реєстровим №884 та записано в реєстровій книзі №2 за реєстровим номером №344; станом на 10 лютого 1993 року житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстровано за головою колгоспного двору ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Тернопільською районною радою 30 березня 1989 року на підставі рішення виконкому №81 від 28 березня 1989 року та записано в реєстровій книзі №1 за реєстровим №121. Копії цих документів додаються.
Також на запит адвоката Іващука Володимира Михайловича від 24 жовтня 2021 року, Тернопільське районне госпрозрахункове БТІ листом №1041 від 04 листопада 2021 року надіслало копію реєстрового напису №344 від 03 липня 1990 року з Реєстрової книги №2 на будинковолодіння АДРЕСА_1 . З наданої інформації вбачається, що будинковолодіння було колгоспним двором ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Тернопільської районної ради народних депутатів 30 листопада 1989 року та зареєстрованого в Тернопільському обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації 30 листопада 1989 року за реєстровим № 344.
25 травня 1990 року державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р. Г. видано ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №884, на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належав померлій ОСОБА_9 .
ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 , який діє від імені ОСОБА_6 , подав приватному нотаріусу Тернопільського міського нотаріального округу Дзюбановській О.І. заяву №48, у якій просив видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_6 на:
- житловий будинок АДРЕСА_1 ; 
- земельні ділянки загальною площею 0.33 га, в тому числі - переданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0.25 га, та ведення підсобного господарства – 0.08 га, розташованих на території села Байківці Тернопільського району Тернопільської області.
Постановою приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Дзюбановської О.І. №30/02-31 від 23 березня 2022 року, ОСОБА_6 відмовлено у вчинені нотаріальної дії – видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0.33 га, що включає в себе: передану для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - площею 0.25 га, та для ведення підсобного господарства – 0.08 га, у зв`язку з розбіжностями у номері будинку, зазначеному в заповіті та належному померлій, відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, а також відсутності інформації у заповіті про земельну ділянку, яка знаходиться під заповіданим житловим будинком.
Як вбачається з висновку експерта Українського бюро лінгвістичних експертиз Ажнюк Л.В. № 056/133 від 07 червня 2023 року, складеного за результатами проведення семантико-текстуальної експертизи у цивільній справі №607/11558/22, з позицій лінгвістичної кваліфікації, з урахуванням визначення юридизованого словесного позначення «описка» й з урахуванням усталених дискурсивних практик його використання, є лінгвістичні підстави кваліфікувати як описку некоректну адресу (а саме, номер) житлового будинку, який є об`єктом заповідального розпорядження. Ця текстова неточність відповідає всім лінгвістичним критеріям описки: по-перше, ця неточність має механічний (мимовільний, випадковий) характер; по-друге, ця неточність призводить до невірного сприйняття тексту і впливає на можливість його правомірного застосування; по-третє, внесення відповідного виправлення (якби таке виправлення було принципово можливим) не змінює зміст заповідального розпорядження.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 вересня 2023 року у справі №607/11558/22, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року, відмовлено у задоволені позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про тлумачення заповіту.
Постановою Верховного Суду від 05 листопада 2025 року, оприлюдненою 03 липня 2026 року, вказані вище рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 вересня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.
Ухвалено тлумачити зміст заповіту, складеного 10 лютого 1993 року ОСОБА_7 , посвідченого Тернопільською районною державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №21, так, що ОСОБА_7 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким заповіла належний їй на праві індивідуальної власності жилий будинок з надвірними будівлями, розташований на АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_7 склала заповіт, в якому розпорядилась майном, яке їй не належало, і не вносила змін в зміст цього заповіту, не складала нового заповідального розпорядження, хоча була беззаперечно обізнана про адресу будинковолодіння, що слідує з свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 884, на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належав померлій ОСОБА_9 , виданого ОСОБА_7 25 травня 1990 року державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Степановою Р. Г.
З таким рішенням колегія суддів не погоджується.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Під час ухвалення рішення суд відповідно до вимог статті 264 ЦПК України повинен вирішити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, неналежним чином дослідив обставини справи та наявні у ній докази, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Так, згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 15 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Законодавець у ч.1 ст.16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
У справі, що переглядається, позивачка звернулася до суду з даним позовом у зв`язку з тим, що у заповіті, складеному 10 лютого 1993 року за реєстровим № 21, покійною ОСОБА_7 на користь позивачки, посвідченому Тернопільською районною державною нотаріальною конторою, заповідач зробила помилку в номері будинку, який заповіла позивачці, вказавши №53, замість належного їй на праві власності до моменту смерті - АДРЕСА_1 , що стало підставою для відмови нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний будинок.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
У статтях 1233, 1234 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.
Так, у заповіті від 10 лютого 1993 року, зареєстрованому в реєстрі за №21,
ОСОБА_7 зробила таке розпорядження: «належний мені на праві індивідуальної власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 заповідаю ОСОБА_6 ».
З огляду на заповідальне розпорядження, ОСОБА_7 висловила свою волю заповісти ОСОБА_6 належний саме заповідачу на праві власності будинок.
Однак, у даній справі предметом заповіту є будинок АДРЕСА_1 , який не належав заповідачеві, та незмінним власником якого є інша особа, при цьому суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 володіла жилим будинком саме АДРЕСА_2 , розташованим за тією ж адресою, що свідчить про її волевиявлення заповісти саме належний їй будинок.
Крім того, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що висновок експерта Українського бюро лінгвістичних експертиз Ажнюк Л.В. №056/133 від 07 червня 2023 року, складений за результатами проведення семантико-текстуальної експертизи у цивільній справі № 607/11558/22, був предметом дослідження в іншій справі, оскільки ні зі змісту рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 вересня 2023 року у справі №607/11558/22, ні постанови Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року, якою вказане рішення суду залишено без змін, не вбачається будь-яких обґрунтувань щодо його оцінки.
Більше того, як встановлено апеляційним судом, постановою Верховного Суду від 05 листопада 2025 року, оприлюдненою 03 липня 2026 року, вказані вище рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 вересня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову, де встановлено, що ОСОБА_7 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким заповіла належний їй на праві індивідуальної власності жилий будинок з надвірними будівлями, розташований на АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 .
Також, Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що допущення вказаної помилки підтверджується також висновком експерта Українського бюро лінгвістичних експертиз Ажнюк Л. В. № 056/133 від 07 червня 2023 року, складеним за результатами проведення семантико-текстуальної експертизи, в якому зазначено, що некоректна адреса, а саме номер житлового будинку, який є об`єктом заповідального розпорядження, відповідає всім лінгвістичним критеріям описки.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає доведеним факт того, що спадкодавець ОСОБА_7 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким заповіла належний їй на праві індивідуальної власності жилий будинок з надвірними будівлями, розташований на АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 .
Що стосується позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на зазначений вище будинок, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.
При з`ясуванні, чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.
Позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК України не передбачено, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК України.
Сутність права на обов`язкову частку полягає у тому, що на користь осіб, визначених у частині першій статті 1241 ЦК України, відкривається спадщина у вигляді половини від тієї частки, право на яку б належало їм при спадкуванні за законом, незалежно від того, яким є зміст заповіту.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідачка ОСОБА_1 є донькою померлої ОСОБА_7 .
Крім того, ОСОБА_1 є особою пенсійного віку, і такою була на момент відкриття спадщини.
Також, згідно з наявної в матеріалах справи довідки МСЕК від 05 березня 2013 року серії АВ №0001112 ОСОБА_1 була особою з ІІІ групою інвалідності довічно, а відповідно до довідки МСЕК від 04 листопада 2022 року серії ААВ №676782 - І група, підгрупа «Б» інвалідності довічно.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», непрацездатні громадяни – особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
З огляду на зазначене, ОСОБА_1 є непрацездатною особою, а тому має право на обов`язкову частку у спадщині.
З матеріалів справи вбачається, що на момент відкриття спадщини спадкоємцями за законом були відповідачка ОСОБА_1 та її сестра ОСОБА_10 , тобто відповідачка мала право на 1/2 частки спадкового майна.
Таким чином, з урахуванням ч.1 ст.1241 ЦК України, ОСОБА_1 має право на отримання половини частки спадкового майна, яка належала б їй у разі спадкування за законом, тобто 1/4.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду та часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2025 року - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Оскільки суд апеляційної інстанції за результатом розгляду апеляційної скарги дійшов висновку про її часткове задоволення, а саме на 75%, то у відповідності до ст.141 ЦПК України слід здійснити новий розподіл судових витрат.
Враховуючи, що відповідачка ОСОБА_11 є особою з інвалідністю І групи, а у відповідності до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, тому сплачений позивачкою судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій слід компенсувати за рахунок держави пропорційно до частки задоволених вимог, а саме 8250 грн (75% від 11000 грн).
Керуючись ст.ст.141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 — задовольнити частково.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 вересня 2025 року — скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, - задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_12 право власності на 3/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Компенсувати ОСОБА_13 за рахунок держави сплачений останньою судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій в загальній сумі 8250 грн в порядку, визначеному Кабінетом міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 липня 2026 року.

Головуючий 
Судді