ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
| Справа № 636/5865/25  Провадження№ 2/636/2496/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 серпня 2026 року Чугуївський міський суд Харківської області в складі: головуючого – судді Гніздилова Ю. М., за участю секретаря судового засідання – Селевко Т.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
встановив:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 31136,91 гривень, судові витрати та витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 гривень. 
Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 22 грудня 2025 року позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
17 лютого 2026 року відповідач звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 22 грудня 2025 року по справі в якій просив скасувати заочне рішення та призначити справу до розгляду у загальному або спрощеному порядку.
Ухвалою Чугуївського міського суду від 17 лютого 2026 року скасовано заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 22 грудня 2025 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про дату та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином.
Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, надавши відзив на позовну заяву в якому просила відмовити в задоволені позову відмовити повністю, а розгляд справи провести за її відсутності.
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд вважає, що докази, які є в матеріалах справи є повними та достатніми для розгляду справи по суті за відсутності учасників процесу, належних чином повідомлених.
За результатами судового розгляду на підставі повідомлених позивачем обставин справи, наданих ним доказів, встановлені такі фактичні обставини та спірні правовідносини.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 31136,91 гривень, судові витрати та витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 гривень. 
Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 22 грудня 2025 року позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
17 лютого 2026 року відповідач звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 22 грудня 2025 року по справі в якій просив скасувати заочне рішення та призначити справу до розгляду у загальному або спрощеному порядку.
Ухвалою Чугуївського міського суду від 17 лютого 2026 року скасовано заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 22 грудня 2025 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
На підставі ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частинами 1 та 2 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
На підставі ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, не вносить грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками у порядку та розмірах, передбачених кредитним договором.
Відповідно до ст.ст. 525-526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов`язання.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що 21 січня 2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем в електронній формі укладено договір про надання споживчого кредиту № 6290651, за умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі 6 650 грн строком на 360 днів.
Як зазначено у позовній заяві, кредитні кошти були перераховані відповідачу на платіжну картку, а тому факт отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 6 650 грн матеріалами справи підтверджується.
Позивач також зазначає, що у період з 21 січня 2023 року по 24 вересня 2023 року відповідачем здійснено платежі на загальну суму 2 510 грн, які, за розрахунком первісного кредитора, були зараховані виключно в рахунок процентів, без погашення основної суми кредиту.
25 вересня 2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та позивачем укладено договір факторингу № 25.09/23-Ф, за яким позивач набув право вимоги до відповідача.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, станом на момент звернення до суду позивач визначив загальну заборгованість у розмірі 31 136,91 грн, з яких 6 650 грн — тіло кредиту, 9 400,15 грн — проценти за користування кредитом, а також 15 086,76 грн — проценти, нараховані за 114 календарних днів у період з 25 вересня 2023 року по 16 січня 2024 року.
Разом з тим суд не може погодитися з розрахунком позивача в частині заявлених до стягнення процентів, виходячи з такого.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом статей 76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а допустимість доказів визначається законом.
Таким чином, саме на позивача покладається обов`язок довести не лише факт укладення кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів, але й правомірність кожної складової заявленої до стягнення заборгованості, період її нарахування, правильність застосованої процентної ставки та відповідність такого нарахування вимогам закону.
Судом встановлено, що факт отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 6 650 грн позивачем підтверджений належними доказами.
Водночас щодо процентів ситуація є іншою.
Позивач посилається на пункт 1.5.1 кредитного договору, відповідно до якого стандартна процентна ставка становить 1,99 % на день та застосовується у межах строку кредиту.
При цьому позивач самостійно зазначає, що строк кредитування становив 360 днів, а кінцевою датою кредитування визначено 16 січня 2024 року.
Разом із тим саме по собі посилання на умови договору не звільняє позивача від обов`язку довести правомірність заявленого до стягнення розміру заборгованості.
Суд звертає особливу увагу на те, що розмір заявлених процентів фактично перевищує розмір отриманого відповідачем тіла кредиту.
За кредитом у розмірі 6 650 грн позивач просить стягнути 9 400,15 грн процентів, а додатково ще 15 086,76 грн процентів за 114 календарних днів.
Таким чином, при отриманому відповідачем кредиті у 6 650 грн позивач заявляє до стягнення загалом 24 486,91 грн процентів, що майже у 3,7 раза перевищує основну суму отриманого кредиту.
При цьому відповідачем до звернення до суду вже було сплачено 2 510 грн.
Суд виходить із того, що судовий захист цивільного права не може бути спрямований на легалізацію фактично необмеженого збільшення грошового зобов`язання споживача шляхом механічного нарахування платежів, які у своїй сукупності набувають характеру надмірного фінансового обтяження.
Відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно зі статтею 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, однак така свобода договору не є абсолютною та реалізується з урахуванням вимог цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними у визначенні умов договору, але з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Отже, свобода договору не означає можливості сторони договору встановлювати або реалізовувати такі умови, які суперечать імперативним вимогам законодавства, принципам добросовісності, справедливості та пропорційності.
Суд також бере до уваги, що позивач є професійним учасником ринку фінансових послуг, а відповідач — споживачем фінансової послуги.
У таких правовідносинах саме кредитодавець володіє значно більшим обсягом професійних знань та можливостей щодо формування умов кредитування, здійснення розрахунку заборгованості та документального підтвердження її складових.
Тому суд не може обмежитися формальним відтворенням розрахунку, складеного самим кредитором, а повинен перевірити його на предмет відповідності вимогам законодавства та доказової обґрунтованості.
Позивач зазначає, що після відступлення права вимоги ним було нараховано проценти за 114 календарних днів — з 25 вересня 2023 року по 16 січня 2024 року — виходячи з формули: 6 650 грн ? 1,99 % = 132,34 грн на день, що за 114 днів становить 15 086,76 грн.
Однак наведений розрахунок сам по собі не є достатнім доказом безумовного права на стягнення зазначеної суми.
Фактично позивач застосовує денну процентну ставку 1,99 % до всієї суми первісного кредиту протягом усього зазначеного періоду, не враховуючи належним чином фактичну динаміку заборгованості, здійснені відповідачем платежі та правові наслідки прострочення.
Крім того, відповідно до наданих позивачем документів, на момент відступлення права вимоги заборгованість була визначена у сумі 16 050,15 грн, з яких 6 650 грн — основна сума кредиту та 9 400,15 грн — проценти.
Тобто позивач набув право вимоги вже щодо сформованої заборгованості, однак саме по собі набуття права вимоги не створює для нового кредитора більшого обсягу прав, ніж мав первісний кредитор.
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, фактор не може шляхом власного розрахунку збільшити обсяг прав, який належав первісному кредитору.
Наданий позивачем розрахунок фактично є одностороннім документом самого кредитора.
Сам факт наявності такого розрахунку не є достатнім для автоматичного стягнення зазначеної суми, якщо судом не встановлено належним чином правову підставу кожного нарахування, відповідність застосованої ставки вимогам законодавства, період нарахування та правильність визначення бази, на яку такі проценти нараховані.
При цьому суд враховує, що позивач уже включив до вимог значний обсяг процентів, який у сукупності становить 24 486,91 грн при первісному кредиті 6 650 грн.
Такий розмір фінансового обтяження суд оцінює критично та з урахуванням принципів розумності, добросовісності, справедливості та пропорційності.
Судовий захист порушеного права кредитора має забезпечувати повернення фактично отриманих боржником коштів, однак не повинен перетворюватися на механізм стягнення економічно необґрунтованих сум, які у багато разів перевищують основне зобов`язання.
Водночас суд не ставить під сумнів сам факт виникнення між сторонами кредитних правовідносин та обов`язок відповідача повернути отримані ним кошти.
Зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту відповідачем належним чином не виконано.
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати кредит, а позичальник — повернути кредит та сплатити проценти.
Таким чином, обов`язок відповідача повернути фактично отриману суму кредиту в розмірі 6 650 грн є доведеним, тоді як заявлені до стягнення проценти у загальному розмірі 24 486,91 грн не підлягають стягненню у заявленому позивачем розмірі.
Суд, оцінюючи докази у їх сукупності, приходить до висновку про можливість захисту порушеного права позивача шляхом стягнення саме основної суми фактично отриманого відповідачем кредиту.
Щодо застосування статті 625 ЦК України та подальшого нарахування
Позивач також просить у порядку частин десятої та одинадцятої статті 265 ЦПК України здійснювати після ухвалення рішення нарахування інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України.
Надання суду повноваження передбачити у рішенні можливість подальшого нарахування відповідних сум не означає обов`язку суду автоматично включати таке положення до кожного рішення.
Таке питання має вирішуватися судом з урахуванням характеру правовідносин, установленого розміру основного зобов`язання, поведінки сторін, принципів розумності, справедливості та пропорційності.
У даному випадку позивач уже заявляв до стягнення значний обсяг процентів, який суттєво перевищує основну суму отриманого кредиту.
Окремої оцінки суду потребує заявлена позивачем сума процентів за користування кредитом у розмірі 15 086,76 грн, яка, за розрахунком позивача, нарахована за період з 25 вересня 2023 року по 16 січня 2024 року, тобто за 114 календарних днів, виходячи із процентної ставки 1,99 % за кожен день користування кредитом.
Як убачається з наданого позивачем розрахунку, механізм такого нарахування визначено наступним чином: сума основного боргу 6 650,00 грн помножена на денну процентну ставку 1,99 %, унаслідок чого визначено 132,34 грн процентів за один день, після чого зазначена сума помножена на 114 календарних днів, що, за твердженням позивача, становить 15 086,76 грн.
Разом з тим суд не може погодитися з таким розрахунком, оскільки саме по собі посилання позивача на існування у кредитному договорі процентної ставки 1,99 % на день не є достатнім доказом безумовного виникнення у відповідача обов`язку сплатити всю суму, визначену таким арифметичним розрахунком.
Відповідно до частини першої статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Водночас принцип свободи договору не є абсолютним. Умови договору не можуть суперечити імперативним положенням закону, а суд, вирішуючи спір про стягнення заборгованості, повинен встановити не лише факт укладення договору, а й правову підставу, порядок, період та межі нарахування кожного складового елемента заявленої до стягнення суми.
При цьому відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а відповідно до статті 81 ЦПК України саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
Отже, у даному випадку саме на позивача покладається обов`язок довести не лише математичну правильність множення суми кредиту на 1,99 % та кількість днів, а й правомірність самого застосування такої ставки до спірного періоду та саме в заявленому розмірі.
Суд звертає увагу, що 1,99 % на день є саме денною, а не річною процентною ставкою. Застосування такої ставки до всієї суми основного боргу протягом 114 днів призводить до нарахування 15 086,76 грн, тобто суми, яка більш ніж удвічі перевищує сам розмір основного кредиту в 6 650,00 грн.
Фактично лише за зазначений період позивач просить стягнути з відповідача проценти у розмірі, який становить близько 227 % від суми отриманого кредиту.
При цьому загальний розмір процентів, заявлений позивачем до стягнення, становить 24 486,91 грн, тоді як основна сума кредиту становить лише 6 650,00 грн.
Таким чином, за логікою розрахунку позивача, заборгованість за процентами фактично у декілька разів перевищує суму коштів, які були передані відповідачу у кредит.
Суд не ставить під сумнів право кредитодавця на отримання плати за користування кредитними коштами як таке, однак це право не означає автоматичного права кредитодавця на стягнення будь-якої суми, отриманої шляхом механічного множення денної ставки на кількість календарних днів.
Умови договору повинні застосовуватися з урахуванням їх змісту, мети правового регулювання споживчого кредитування, імперативних вимог законодавства та принципів добросовісності, розумності і справедливості.
Суд також враховує, що кредитний договір укладено між професійним учасником фінансового ринку та фізичною особою, яка виступає споживачем фінансової послуги. При цьому умови такого договору були запропоновані позичальнику кредитодавцем у заздалегідь визначеному вигляді.
За таких обставин суд повинен оцінювати спірні умови договору не формально, виключно через призму факту їх включення до тексту договору, а з урахуванням того, чи відповідає заявлений до стягнення розмір платежу закону та чи доведено кредитодавцем наявність саме такого обсягу грошового зобов`язання.
Особливе значення має й те, що позивач є не первісним кредитодавцем, а новим кредитором, який набув право вимоги на підставі договору факторингу від 25 вересня 2023 року.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, укладення договору факторингу саме по собі не створює для нового кредитора жодного нового права нараховувати відповідачу платежі, яких первісний кредитор не мав права вимагати, та не змінює обсяг зобов`язання позичальника.
З матеріалів справи вбачається, що на момент відступлення права вимоги позивач визначав заборгованість відповідача у розмірі 16 050,15 грн, з яких 6 650,00 грн — основна сума кредиту та 9 400,15 грн — проценти.
Водночас після набуття права вимоги позивачем додатково нараховано ще 15 086,76 грн процентів за 114 днів за ставкою 1,99 % на день.
Таким чином, після набуття права вимоги розмір заборгованості був збільшений саме за рахунок подальшого нарахування процентів за надзвичайно високою денною ставкою.
При цьому суд вважає принципово важливим встановити, за яких саме умов договору, за який саме період та у зв`язку з якою саме обставиною у позивача виникло право продовжувати нарахування процентів за ставкою 1,99 % на день до 16 січня 2024 року.
Самого розрахунку заборгованості для цього недостатньо, оскільки розрахунок є лише одностороннім документом особи, яка заявляє вимогу, і не може сам собою підтверджувати існування грошового зобов`язання в зазначеному розмірі.
Позивач фактично виходить із презумпції того, що будь-яка зазначена ним у розрахунку процентна ставка автоматично підлягає застосуванню протягом усього заявленого періоду. Проте така презумпція законом не встановлена.
Суд повинен перевірити правову підставу кожного нарахування окремо.
У даному випадку позивач не довів належними та достатніми доказами, що після виникнення прострочення та протягом усього періоду з 25 вересня 2023 року по 16 січня 2024 року у нього існувало безумовне право нараховувати саме 1,99 % від суми основного боргу за кожен календарний день, а не іншу процентну ставку або платежі, передбачені законом на відповідний період.
Крім того, суд бере до уваги співвідношення заявлених сум.
За 114 днів використання ставки 1,99 % на день позивач нарахував 15 086,76 грн процентів при основній сумі кредиту 6 650,00 грн.
Тобто за відносно короткий період сума додатково нарахованих процентів перевищила більш ніж удвічі суму фактично отриманих відповідачем кредитних коштів.
Такий результат розрахунку не може бути прийнятий судом без перевірки не лише арифметики, а й правомірності самого механізму нарахування.
Суд також враховує, що відповідачем у період користування кредитом було здійснено платежі на загальну суму 2 510,00 грн. Позивач зазначає, що всі ці кошти були зараховані виключно в рахунок погашення процентів, а в рахунок погашення основної суми кредиту не спрямовані.
За таких обставин прийняття розрахунку позивача в частині подальшого нарахування 15 086,76 грн призвело б до ситуації, коли отримана відповідачем сума кредиту 6 650,00 грн фактично породжує грошову вимогу, яка багаторазово перевищує її первісний розмір, при цьому вже здійснені відповідачем платежі не призводять до зменшення основного боргу.
Суд не може підміняти встановлення дійсного обсягу цивільного зобов`язання механічним відтворенням розрахунку кредитора, оскільки предметом судового розгляду є не правильність арифметичної операції як такої, а наявність законних підстав для виникнення у відповідача обов`язку сплатити саме визначену кредитором суму.
Відтак суд приходить до висновку, що заявлена до стягнення сума 15 086,76 грн процентів, нарахованих за ставкою 1,99 % на день за період з 25 вересня 2023 року по 16 січня 2024 року, не доведена позивачем належними та достатніми доказами як така, що підлягає стягненню саме у заявленому розмірі, у зв`язку з чим вимога в цій частині задоволенню не підлягає.
При цьому суд виходить не з того, що будь-яке нарахування процентів за кредитним договором є недопустимим, а з того, що позивач не довів належної правової підстави та обсягу саме заявленого до стягнення нарахування за ставкою 1,99 % на день за спірний період.
За таких обставин додаткове покладення на відповідача обов`язку щодо подальшого автоматичного збільшення суми стягнення після ухвалення рішення суд вважає непропорційним.
Крім того, оскільки суд доходить висновку про відмову у стягненні заявлених процентів та задовольняє вимогу лише в частині основної суми кредиту, підстав для продовження нарахувань, заявлених позивачем, у зазначеному ним порядку суд не встановлює.
Позивач просить стягнути з відповідача 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
На підтвердження таких витрат позивач подав копію договору про надання правничої допомоги, заявку на виконання доручення, рахунок та акт приймання-передачі виконаних робіт.
Разом із тим наявність договору між клієнтом та адвокатом, а також визначення сторонами договору певного розміру гонорару саме по собі не означає, що вся заявлена сума підлягає автоматичному стягненню з іншої сторони.
Відповідно до статті 137 ЦПК України розмір витрат на професійну правничу допомогу визначається згідно з умовами договору та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості.
При цьому під час визначення суми, яка підлягає компенсації, суд повинен враховувати критерії співмірності витрат зі складністю справи, часом, необхідним для виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторін.
Позивачем заявлено 10 000 грн правничої допомоги у справі, предметом якої є стягнення заборгованості за одним кредитним договором.
Справа не характеризується винятковою складністю, не потребує проведення експертиз, значної кількості судових засідань, дослідження великого обсягу доказів чи вирішення складних правових питань.
Фактично предмет спору зводиться до перевірки кредитного договору, факту видачі кредитних коштів, переходу права вимоги та розрахунку заборгованості.
Крім того, значна частина позовної заяви складається з викладення нормативних положень та правових позицій, що не може саме по собі свідчити про необхідність витрачання адвокатом значного часу на підготовку справи.
Особливого значення набуває і результат розгляду справи: із заявлених 31 136,91 грн суд визнає обґрунтованою лише вимогу про стягнення 6 650 грн основного боргу.
Таким чином, позов задовольняється лише в незначній частині.
Суд не може покладати на відповідача обов`язок компенсувати 10 000 грн витрат на правничу допомогу у справі, в якій заявлено до стягнення понад 31 тисячу гривень, тоді як доведеним та таким, що підлягає стягненню, суд визнає лише 6 650 грн.
З урахуванням характеру справи, її складності, обсягу фактично необхідної правничої роботи, ціни позову, частки задоволених вимог, принципів розумності, справедливості та пропорційності суд вважає обґрунтованим визначити витрати на професійну правничу допомогу, які можуть бути покладені на відповідача, у розмірі 1 000 грн.
В іншій частині вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.
Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір розподіляється між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ціна позову становила 31 136,91 грн, тоді як суд задовольняє вимогу на суму 6 650 грн.
Отже, частка задоволених майнових вимог становить приблизно 21,36 %.
Інша частина сплаченого позивачем судового збору покладенню на відповідача не підлягає.
З огляду на викладене, позов підлягає частковому задоволенню, у задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.
Керуючись статтями 3, 6, 11, 509, 525, 526, 530, 536, 549, 551, 599, 625, 627, 628, 638, 1049, 1050, 1054, 1077, 1078 ЦК України, статтями 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд
ухвалив:
Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал», (ЄДРПОУ 44559822, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Загородня, буд. 15, оф. 118/2) заборгованість за кредитним договором про надання кредиту у розмірі 6650 грн, сплачений судовий збір в сумі 509 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2100 грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Ю. М. Гніздилов