ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
17 серпня 2026 року
м. Харків
справа № 641/8022/25
провадження № 22-ц/818/3056/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії - Тичкової О.Ю., Кружиліної О.А.
розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, інфляційних витрат та 3% річних, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2026 року, постановлене суддею Курганниковою О.А.,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просила:
- стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 25% частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 01.01.2022 року і до повноліття дитини;
- стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , інфляційні витрати у сумі 38 955,31 грн., та 3% річних у сумі 7495.80 грн.
Позов обґрунтовує тим, що, 17.03.2018 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 . З січня 2022 року позивач разом з дитиною мешкає окремо від відповідача. Аліменти відповідачем не сплачувались з 01.01.2002 року в повному обсязі, що призвело до накопичення заборгованості.
Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2026 року позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, інфляційних витрат та 3 % річних, задоволено частково .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі однієї четвертої частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісяця, але не менш 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 жовтня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття
Рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів в межах суми виплат за один місяць підлягає негайному виконанню.
В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1211 грн.20 коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за минулий період з 01 січня 2022 року, ухвалити у цій частині нове рішення, яким: - стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 25% частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 01.01.2022 року і до повноліття дитини; - стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , інфляційні витрати у сумі 38 955,31 грн., та 3% річних у сумі 7495.80 грн.
Зазначає, що невиконання відповідачем обов`язку щодо утримання дитини має характер триваючого порушення, тому відмова у стягненні аліментів за період з 01.01.2022 року є незаконною. Правові висновки щодо можливості стягнення аліментів за минулий період неодноразово викладені Верховний Суд, зокрема: постанова від 22.01.2020 у справі № 372/1804/17 — відсутність письмової вимоги сама по собі не є підставою для відмови, якщо встановлено ухилення батька від утримання дитини; постанова від 17.10.2018 у справі № 61-16135св18 — заходи щодо отримання аліментів можуть підтверджуватися будь-якими належними доказами; постанова від 03.07.2019 у справі № 522/1915/17 — пріоритетним є захист інтересів дитини, а не формальний підхід до доказування; постанова від 14.04.2021 у справі № 761/39915/18 — сам факт відсутності матеріальної участі одного з батьків підтверджує ухилення від утримання дитини. Таким чином, суд першої інстанції застосував надмірно формальний підхід та відступив від усталеної судової практики. Суд не встановив: чи забезпечував відповідач регулярне утримання дитини; чи відповідав розмір допомоги потребам дитини; чи виконував відповідач обов`язок добровільно. Без встановлення цих обставин висновок про відсутність підстав для стягнення аліментів за минулий час є передчасним. Вказує, що під час розгляду справи позивачем було подано низку процесуальних заяв, клопотань та заперечень, які суд першої інстанції не розглянув та не надав їм жодної правової оцінки у рішенні, а саме: клопотання від 21.01.2026 року про: визнання дій відповідача зловживанням процесуальними правами; застосування заходів процесуального примусу; ухвалення заочного рішення. Заперечення від 21.02.2026 року щодо відзиву відповідача із проханням: визнати відзив поданим з пропуском строку; відмовити у його прийнятті; вирішити справу за наявними матеріалами. Вказані клопотання та заперечення були подані через систему «Електронний суд», однак: у мотивувальній частині рішення відсутні будь-які висновки суду щодо них; суд не постановив окремих ухвал; не наведено мотивів їх відхилення. З 24 лютого 2022 року місто Харків перебувало у зоні активних бойових дій у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України. Територія міста Харкова та його райони систематично піддавалася артилерійським та ракетним обстрілам, що призвело до фактичного обмеження пересування населення, запровадження тривалого комендантського часу, припинення або суттєвого обмеження роботи державних установ, поштових операторів та засобів зв`язку. У зазначений період: діяли жорсткі обмеження пересування громадян; відділення поштового зв`язку не працювали; існувала реальна загроза життю та здоров`ю населення; першочерговою необхідністю було забезпечення безпеки дитини та виживання сім`ї. За таких умов направлення письмових вимог або фіксація звернень у формальний спосіб було об`єктивно ускладненим або неможливим. Таким чином, відсутність письмових доказів звернення до відповідача у період активних бойових дій не може свідчити про невжиття позивачем заходів щодо отримання аліментів та не є підставою для відмови у їх стягненні за минулий період.
Представник відповідача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що Викладені в позовной заяві обставини не відповідають дійсності, а саме щодо фактичного припинення сімейних відносин і проживання Позивача з дитиною окремо від Відповідача з січня 2022 року. Твердження Позивача,що Відповідач з 01.01.2022 року не бере участі у вихованні та утриманні спільної дитини не відповідає дійстності. Відповідач постійно перераховував гроші для сина Позивачу на її картку Приватбанку НОМЕР_1 (довідка руху коштів по рахунку Відповідача № НОМЕР_2 у АТ “КРЕДОБАНК” за період з 01.01.2022 року по 01.12.2025 рік з БПК № НОМЕР_3 , з БПК № НОМЕР_4 , з БПК № НОМЕР_5 на БПК № НОМЕР_1 містиця в матеріалах справи), разом розмір перерахованих Позивачу коштів складає сумму в розмірі - 58 890 грн. У відповідача не має відповідних банківських даних персонолізованих як дані Позивача, окрім фото з терміналу поповнення грошей Приватбанку ПІБ: ОСОБА_4 , номер карти НОМЕР_6 . У відповідності до ч.2 ст.190 Сімейного Кдексу України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо Позивач подасть до суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з Відповідача, але не міг їх одержувати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Зі сторони Позивача не було надіслано на адресу Відповідача ніяких листів з вимогою щодо розрахунку та сплати будь-яких коштів(аліментів). Позивач не надавав Відповідачу будь-яких банківських реквізитів/рахунків для перерахування аліментів для сина і це тягнеться по теперешній час. Картка ПриватБанку на яку Відповідач раніше перераховув гроші Позивачу не активна. Фактично Відповідач виконував свої батьківськи обов`язкі щодо утримання сина. Відповідач постійно надавав Позивачу гроші готівкою на покупку продуктів харчування, одежи для сина ОСОБА_5 і для ОСОБА_6 , та на оплату оренди квартири(орієнтовно близько 45000 грн. на аренду квартири) коли Позивач виїхала з квартири Відповідача. Позивач мав можливість подати заяву про стягнення аліментів в період з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року до початку повномасштабного вторгнення. Також можно було подати заяву і пізніше в 2023 , 2024 році а не чекати до жовтня 2025 року. Щодо вимоги Позивача про стягнення з ОСОБА_2 сумми в розмірі 113 098 грн.(борг в сумі - 66 648,00грн., інфляційних витрат в сумі - 38 955,31грн., 3% річних в сумі - 7495,80 грн. ), Відповідач вважає її безпідставною та не законною.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним відмовити у її задоволенні з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач просить суд стягнути аліменти з 01.01.2022 року, однак нею не надано до суду належних та допустимих доказів звернення до відповідача ОСОБА_2 з відповідною вимогою, а також доказів ігнорування відповідачем вимоги позивача про сплату аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому суд відмовляє позивачу у стягненні аліментів з 01.01.2022 року за необґрунтованістю вимоги. Щодо відмови у задоволенні вимоги позивача про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, суд виходив з того, що до даного виду зобов`язання, в разі його порушення, правило ст. 625 ЦК України не застосовується, а тому в задоволенні позову в цій частині належить відмовити, оскільки така вимога позивача є безпідставною.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 березня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (прізвище до шлюбу ОСОБА_8 ) було укладено шлюб, що стверджується долученим до справи копією свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_7 , що видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області , актовий запис 646 ( а.с.8).
Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_8 ,місце реєстрації: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №1155).
Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Тлумачення положень ст. 180 СК України свідчить, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано.
Приписами ч. 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
В ч. 1 ст. 183 СК України вказано, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
За правилами ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідач проти стягнення аліментів у розмірі 25% частки з усіх видів заробітку, починаючи з дати ухвалення судового рішення і до повноліття дитини не заперечує, про що зазначив у відзиві на позовну заяву.
З урахуванням обставин справи, які підлягають врахуванню при визначенні розміру аліментів, суд дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача аліментів в розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно.
Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів починаючи з 01.01.2022 року, колегія суддів зазначає.
Згідно з частиною першою статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви..
Частиною другою цієї статті передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Отже, закон розмежовує два правові режими: присудження аліментів на майбутнє - з дня пред`явлення позову, та присудження аліментів за минулий час - лише за умови доведення позивачем вжиття заходів щодо їх одержання і неможливості їх одержати саме у зв`язку з ухиленням відповідача від сплати.
Саме позивач, який заявляє вимогу про стягнення аліментів за минулий час, має довести як факт вжиття заходів щодо їх одержання, так і факт ухилення відповідача від їх сплати.
Такий підхід узгоджується з практикою Верховного Суду, відповідно до якої для стягнення аліментів за минулий час необхідним є доведення двох обставин у сукупності: вжиття позивачем заходів щодо отримання аліментів та ухилення відповідача від надання утримання дитині. Верховний Суд у постанові від 20 березня 2024 року у справі № 235/101/21 та у постанові від 30 липня 2025 року у справі № 359/12255/21 виходив із того, що відсутність таких доказів є підставою для відмови у стягненні аліментів за минулий час.
Ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа - відповідач ухилявся від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховував своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи та інші подібні дії.
Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.
Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають, з чим також погоджується судова колегія.
Згідно з частинами першоютретьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Водночас стороною позивача, на яку покладено обов`язок довести обставини, які є підставою для звернення із позовною заявою, не доведено належними та допустимими доказами невиконання обов`язку відповідачем.
Посилання апелянта на те, що у неї була відсутня можливість звернутися до відповідача з відповідною вимогою, у зв`язку з тим, що місто Харків перебувало у зоні активних бойових дій у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки позивач мала можливість надати електронні докази, зокрема роздруківки листування в електронній пошті та месенджерах.
Отже, у справі, що переглядається, суд першої інстанції вірно встановив відсутність доказів, передбачених частиною другою статті 191 СК України, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення аліментів за минулий час.
Щодо вимоги позивача про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, колегія суддів зазначає.
Частинами 1 та 2 статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
Відомостей про заборгованість по аліментам за рішенням суду або за домовленістю між батьками у ОСОБА_2 матеріали справи не містять.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають, насамперед, договірні правовідносини.
Статтею 625 ЦК України регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. З рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.
Крім того, передбачена ст. 625 ЦК відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК не поширюється на трудові та сімейні правовідносини.
Отже, суд першої інстанції дійшов обгрнутованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Стосовно доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не надано оцінки її клопотанням про визнання дій відповідача зловживанням процесуальними правами, застосування заходів процесуального примусу з підстав пропуску строку на подання відзиву на позовну заяву, запереченням від 21.02.2026 року щодо відзиву відповідача із проханням визнати відзив поданим з пропуском строку, відмовити у його прийнятті, вирішити справу за наявними матеріалами, колегія суддів зазначає.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Слобідського районного суду від 27.10.2025 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду, запропоновано відповідачу в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження надати відзив на позовну заяву.
Вказану ухвалу суду відповідачем отримано не було, що підтверджується рекомендованим повідомленням (а.с. 23.)
Матеріали справи містять дані про те, що представник відповідача неодноразово звертався до суду із заявами із проханням надати матеріали справи для ознайомлення та надати доступ до електронної справи в підсистемі «Електронний Суд», а саме 20.01.2026 року, 21.01.2026 року, 06.02.2026 року, 11.02.2026 року.
Крім того, представник відповідача звертався до суду із клопотанням про надання додаткового строку для подання відзиву на позовну заяву, в якому зазначав, що декілька разів звертався до суду із проханням надати матеріали справи для ознайомлення та надати доступ до електронної справи в підсистемі «Електронний Суд», також зазначав, що відповідач сам не міг надати відзив на позовну заяву, оскільки не має правових знань.
Відзив на позовну заяву відповідачем надано 21.02.2026 року із зазначенням причин пропуску строку на подання відзиву на позовну заяву.
Отже, враховуючи викладене, суд першої інстанції обгрнутовано прийняв відзив відповідача на позовну заяву.
Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий        Н.П. Пилипчук

Судді         О.А. Кружиліна

О.Ю. Тичкова