П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/408/26	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
суддів – Джабурія О.В,
– Вербицької Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року, прийнятого у складі суду судді Марина П.П., по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 31.12.2025 року № 155350024459, яким було відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на 6 років на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 15.01.2026 року, із зарахуванням до періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, що дає право на зменшення пенсійного віку, періодів з 01.09.1987 року по 03.09.1990 року, та з 11.03.1993 року по 04.12.1995 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 24.12.2025 року ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення дострокової пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до ст. 55 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Рішенням ГУ ПФУ в Житомирській області від 31.12.2025 року № 155350024459 ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із незарахуванням періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення (що впливає на зменшення пенсійного віку).
Позивач вказує у позові, що загалом ОСОБА_1 проживала у зоні гарантованого добровільного відселення 17 років 27 днів. Наявність у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_1 підтверджує той факт, що ОСОБА_1 з моменту аварії на ЧАЕС та станом на 1 січня 1993 року постійно проживала або постійно працювала чи постійно навчалася у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, що дає їй право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, в тому числі і на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. Довідками від 12.02.2025 року №107 та від 25.11.2025 року №278 засвідчено факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення у періоди, зокрема, з 26.04.1986 року по 03.12.1991 року, з 11.03.1993 року по 12.01.1996 року, з 07.02.1996 року по 27.09.2004 року, що загалом становить 17 років 27 днів. В матеріалах справи відсутні докази визнання таких довідок органу місцевого самоврядування недійсними. Отже, відсутні сумніви щодо достовірності вказаної інформації. Крім того, архівною довідкою від 25.11.2025 року № 302/25, виданою Коростишівським педагогічним фаховим коледжем ім. І.Я.Франка, підтверджується, що ОСОБА_2 під час навчання в закладі освіти з 01.09.1987 року по 03.09.1990 року місцем для проживання у гуртожитку не забезпечувалась та не проживала. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази проживання позивача на території м. Коростишів у період з 01.09.1987 року по 03.09.1990 року, чи на території Яворівського району Львівської області у період з 11.03.1993 року по 04.12.1995 року (які охоплюються вищевказаною довідкою), а тому покликання відповідача на те, що в цей період (частину такого періоду) позивач, навчаючись у м. Коростишів, проживала в такому населеному пункті, територія якого не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, а також працюючи у Яворівському районі Львівської області, проживала в такому населеному пункті, є лише їх припущенням.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено у повному обсязі.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення та винести нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що належним чином оформлене посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та видані органами місцевого самоврядування довідки про проживання на радіоактивно забрудненій території є єдиними та достатніми документами суворого обліку, що підтверджують відповідний статус особи й право на пільгове пенсійне забезпечення, а територіальні органи Пенсійного фонду України не наділені повноваженнями самостійно спростовувати чи не враховувати зазначені в них відомості за відсутності судового рішення про визнання таких документів недійсними. Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції в порушення процесуальних вимог взагалі не надав правової оцінки доводам позивача щодо протиправності незарахування відповідачем пільгового стажу за період її роботи у Львівській області, а висновки суду про неможливість фактичного проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення під час денного навчання у місті Коростишів ґрунтуються виключно на припущеннях та спростовуються наявною в матеріалах справи архівною довідкою закладу освіти про незабезпечення позивача житловою площею в гуртожитку.
20 травня 2026 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до канцелярії П`ятого апеляційного адміністравтивного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача просить суд апеляційної інстанції відмовити позивачу у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з огляду на те, що визначальною умовою для зменшення пенсійного віку є факт фізичного перебування особи у зоні забруднення, а не реєстрація її місця проживання. Оскільки в період з 01.09.1987 по 03.09.1990 позивач навчалася на денній формі в Коростишівському педагогічному училищі, яке розташоване поза межами радіоактивної зони, вона об`єктивно не могла постійно проживати за місцем реєстрації. Архівна довідка про незабезпечення гуртожитком не доводить її щоденного повернення додому, а наказів закладу освіти про тривалість канікулярних періодів суду не надано.
Дана справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є особою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 25.04.1996 року, звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою від 24.12.2025 про призначення пенсії за віком.
Відповідно до принципу екстериторіальності заяву позивача про призначення пенсії було направлено на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.
Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області за результатами розгляду заяви позивача прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії за віком від 31.12.2025 № 15550024459, в якому зазначено, що: “...Період проживання/роботи на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 02 роки 07 місяців 06 днів, що не дає права на зниження пенсійного віку на 6 років.
Загальний період проживання/роботи на території зони гарантованого добровільного відселення становить 11 років 03 місяці 29 днів.
Страховий стаж особи 35 років 11 місяців 10 днів.
Результати розгляду документів, доданих до заяви:
до страхового стажу згідно наданих документів враховані всі періоди трудової діяльності.
Згідно відомостей реєстру застрахованих осіб до страхового стажу враховані всі періоди трудової діяльності.
До періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не зарахований період навчання з 01.09.1987 по 03.09.1990 згідно довідки № 107 від 12.02.2025 оскільки місто Коростишів не відноситься до переліку територій радіоактивного забруднення, також не зарахований період роботи з 19.01.1992 по 04.12.1995, згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 від 05.09.1990, оскільки робота у Свидницькій неповній середній школі Яворівського району Львівської області, оскільки населений пункт не відноситься до переліку територій радіоактивного забруднення.
Працює.
Таким чином заявник матиме право на пенсійну виплату 15.01.2032.
…за таких обставин вирішено:
1. Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в зв`язку з в зв`язку з не підтвердженням періоду проживання/роботи на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993-3 роки”.
Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом. 
Відмовляючи у задоволені позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт її безперервного постійного проживання або роботи в зоні гарантованого добровільного відселення тривалістю не менше трьох років станом на 1 січня 1993 року, що є обов`язковою умовою для виникнення права на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Суд установив, що у період з 1 вересня 1987 року по 3 вересня 1990 року позивач навчалася за денною формою у закладі освіти, розташованому в місті Коростишів Житомирської області, яке не віднесене до переліку територій радіоактивного забруднення. З огляду на специфіку денної форми навчання, яка передбачає регулярне відвідування занять, та значну територіальну віддаленість закладу освіти від зафіксованого у довідках органу місцевого самоврядування місця реєстрації позивача, суд визнав необґрунтованими твердження про її фактичне проживання у цей період в зоні радіоактивного забруднення, зазначивши, що виникнення права на пільгове пенсійне забезпечення пов`язується саме з фактом фізичного перебування особи в несприятливих радіологічних умовах, а не з формальним обліком місця проживання чи наявністю посвідчення потерпілого. 
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року, який згідно з абзацом першим пункту 1 розділу ХV «Прикінцеві положення» даного Закону набирав чинності з 01.01.2004 р.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 1058-IV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:
1) пенсія за віком;
2) пенсія по інвалідності;
3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Згідно зі статтею 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
В ухваленому на виконання статті 16 Конституції України Законі № 796-ХІІ, який визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, передбачено додаткові гарантії соціального захисту для вказаних осіб - комплекс заходів у вигляді пільг, компенсацій і гарантій. 
Фактично ці заходи є компенсацією особам, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, за втрачене здоров`я, моральні і фізичні страждання, обмеження в реалізації своїх здібностей та можливостей забезпечити собі гідний життєвий рівень, а також основним засобом реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту таких осіб.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначені у статті 55 Закону № 796-XII, частиною першою якої перебачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII встановлено, зокрема, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зменшення пенсійного віку - 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
При цьому початкова величина зниження пенсійного віку (на 3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Відповідно до частини третьої статті 55 Закону № 796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону №1058-ІV і цього Закону.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовами для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII є:
1) наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу;
2) факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993;
3) досягнення необхідного віку для призначення пенсії, зменшеного на відповідну кількість років відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
На виконання положень Закону № 1058-ІV постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок №22-1).
Абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. Для потерпілих від Чорнобильської катастрофи такими документами є:
документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи.
Таким чином, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29.01.2020 у справі № 572/245/17 та від 17.06.2020 у справі № 572/456/17.
Крім того, у постановах від 19.09.2019 у справі № 556/1172/17, від 11.03.2024 у справі № 500/2422/23, від 19.09.2024 року у справі № 460/23707/22, від 02.10.2024 у справі №500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зменшення пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зменшення пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
На підставі викладеного колегія суддів, враховуючи наведені висновки та встановлений абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 перелік документів, що подається особою для призначення йому пенсії зі зменшенням пенсійного віку, зауважує, що наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.11.2024 у справі №460/19947/23.
З аналізу матеріалів справи та рішення суду першої інстанції вбачається, що підставою для відмови позивачці у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку стала відсутність достатнього підтвердженого періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення у визначений статтею 55 Закону № 796-XII період. Суд першої інстанції встановив, що на підтвердження своїх доводів позивач надала:
- довідку Виконавчого комітету Білокоровицької сільської ради Коростенського району Житомирської області від 25.11.2025 року № 278, відповідно до якої гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно була зареєстрована та проживала за адресою: смт. Нові Білокоровичі Коростенського (Олевського) району Житомирської області, а саме: з 07.02.1996 по 10.05.2001 р.р. за адресою: АДРЕСА_1 ; з 10.05.2001 по 30.07.2001 р.р. за адресою: АДРЕСА_2 ; з 30.07.2001 по 27.09.2004р.р. за адресою: АДРЕСА_3 . У довідці також зазначено, що даний населений пункт по ступеню забрудненості радіонуклідами внаслідок аварії на ЧАЕС відноситься до третьої зони зони гарантованого добровільного відселення, згідно Постанови Кабінету Міністрів України №106 від 23.07.1991 року та що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 807-ІХ від 17.07.2020 року територія ліквідованого Олевського району увійшла до Коростенського району Житомирської області;
- архівну довідку Коростишівського педагогічного фахового коледжу імені І.Я. Франка Житомирської обласної ради від 25.11.2025 року № 302/25, відповідно до якої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно була зарахована на 1-й курс денної форми навчання Коростишівського педагогічного училища ім. І.Я. Франка від 01 вересня 1987 року (наказ № 614 У від 26.06.1987р.). Переведена на навчання за індивідуальним планом у зв`язку з працевлаштуванням на роботу на посаду вчителя початкових класів в одній із шкіл Житомирської області Олевського району, наказ №3 "У" від 03.09.1990 року. Відрахована 27.06.1991 року з педагогічного училища у зв`язку із закінченням повного курсу навчання з присвоєнням кваліфікації вчителя початкових класів (наказ № 185 "У" від 27.06.1991р.). Під час навчання в закладі освіти з 01 вересня 1987 року по 03 вересня 1990 року місцем для проживання у гуртожитку не забезпечувалась та не проживала.
Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач в період з 26.04.1986 року по 01.09.1987 року була зареєстрована та проживала в селі Устинівка Коростенського (Олевського) району Житомирської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Водночас, як встановлено судом першої інстанції, позивач в період з 01.09.1987 року по 03.09.1990 року навчалася на денній формі навчання в Коростишівському педагогічному училищі ім. І.Я. Франка, а у період з 04.09.1990 року по 27.06.1991 року переведена на навчання за індивідуальним планом у зв`язку з працевлаштуванням (у період з 04.09.1990 року по 31.12.1991 року) на роботу на посаду вчителя початкових класів, а саме згідно трудової книжки НОМЕР_3 у Замисловицькій середній школі Олевського району, що розташована у cелі Замисловичі Коростенського (Олевського) району Житомирської області, яке згідно постанови Кабінету міністрів Української РСР від 23 липня 1991 р. №106 Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи" віднесене до зони гарантованого добровільного відселення.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів наголошує, що визначальною умовою для зменшення пенсійного віку за правилами статті 55 Закону Номер 796-XII є не сам по собі факт реєстрації місця проживання чи наявність статусу потерпілого, підтвердженого посвідченням, а саме фактичне безперервне проживання, фізичне перебування особи у відповідній зоні радіоактивного забруднення протягом установленого законом строку станом на 01.01.1993 року.
Оцінюючи період з 01.09.1987 року по 03.09.1990 року, коли позивачка навчалася на денній (стаціонарній) формі навчання в Коростишівському педагогічному училищі імені І.Я. Франка, суд апеляційної інстанції зазначає, що денна форма навчання передбачає обов`язкове щоденне відвідування навчальних занять, виконання навчального плану та постійну присутність за місцем розташування навчального закладу в місті Коростишів Житомирської області. Географічно місто Коростишів не належало і не належить до територій, радіоактивно забруднених внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Посилання апелянта на архівну довідку Коростишівського педагогічного фахового коледжу імені І.Я. Франка від 25.11.2025 року № 302/25 в частині того, що вона під час навчання не забезпечувалася гуртожитком і не проживала в ньому, не може слугувати беззаперечним і єдиним доказом її постійного щоденного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення. Сам по собі факт незабезпечення житловою площею в гуртожитку свідчить лише про відсутність користування майном навчального закладу, проте жодним чином не підтверджує об`єктивну можливість та факт щоденного повернення позивачки після завершення навчального процесу з міста Коростишів до місця реєстрації за більше ніж 200 км у радіоактивно забруднену зону.
Аналогічний підхід у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2025 року у справі № 240/322/25,
Щодо подальших періодів, судом встановлено, що після переведення на індивідуальний план навчання, позивачка працювала у Замисловицькій середній школі Олевського району (зона гарантованого добровільного відселення) у період з 04.09.1990 року по 31.12.1991 року, що становить 1 рік 3 місяці 27 днів.
Доданий до матеріалів справи витяг із трудової книжки НОМЕР_2 від 05.09.1990 також свідчить, що у період з 19.01.1992 по 04.12.1995 року вона працювала в с. Свидниця Яворівського району Львівської області, яке не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Згідно наданих матеріалів справи, період роботи (проживання) в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 р. становить 02 роки 07 місяців 06 днів, що не дає право на зниження пенсійного віку на 6 років.
Таким чином, здійснюючи підсумовування періодів фактичного, документально підтвердженого проживання та роботи позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення, які передували законодавчо визначеній даті - 01.01.1993 року, колегія суддів приходить висновку, що загальний сукупний період фактичного проживання та роботи ОСОБА_1 у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 року становить 02 роки 07 місяців 06 днів, що не дає право на зниження пенсійного віку на 6 років і є меншим, ніж імперативно встановлений пунктом 2 частини першої статті 55 Закону Номер 796-XII мінімальний трирічний строк.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що позивачка не набула права на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону Номер 796-XII, оскільки не виконала обов`язкову умову щодо тривалості проживання та роботи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 року. 
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення, судом першої інстанції було порушено норми матеріального права. Суд правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку, відповідно до норм матеріального та процесуального права.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року - залишити без задоволення. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2026 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька