справа № 367/5861/25 головуючий у суді І інстанції Кравчук Ю.В.
провадження № 22-ц/824/8409/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Пархоменком Дмитром Володимировичем на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, 
В С Т А Н О В И В:
У травні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що 27 червня 2009 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 , про що відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області було видано свідоцтво про шлюб, актовий запис №136. Від шлюбу сторони мають двох дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивачка вказує, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 грудня 2024 року у справі № 367/12072/24 шлюб між сторонами розірвано та повернуто ОСОБА_5 дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 ».
Зазначає, що за домовленістю сторін, старша донька ОСОБА_7 залишилась проживати з батьком, а молодша ОСОБА_8 проживає з позивачкою. Однак, відповідач матеріальну допомогу не надає, хоча дитині постійно потрібні кошти на придбання одягу і взуття, продуктів харчування, освітнього приладдя.
Позивачка зазначає, що вона працює, однак її коштів не вистачає на належне утримання молодшої доньки, при тому, що відповідач офіційно працевлаштований, у його власності, в результаті поділу майна сторін, залишились трикімнатна квартира і автомобіль, однак, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по утриманню малолітньої доньки, хоча має всі можливості брати матеріальну участь у її утриманні.
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 просить: стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень, щомісячно, починаючи стягнення з моменту звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 гривень.
19 червня 2025 року відповідачем подано відзив на позовну заяву.
Відповідач у поданому відзиві не погоджується з твердженням позивачки, про те що її коштів не вистачає на належне утримання молодшої доньки, оскільки станом на 21 березня 2025 року позивачка отримала від відповідача в якості компенсації за належне майно, визначене в результаті поділу спільного сумісного майна, придбаного за період їх шлюбу, 313 875,00 гривень, що підтверджується розпискою від 21 березня 2025 року.
Вказує, що 21 березня 2025 року в присутності представників сторін адвокатів Степаненко Г.О. та Пархоменка Д.В. з боку ОСОБА_1 була здійснена пропозиція позивачу узгодити та укласти договір про участь в утриманні та вихованні дитини батьком (матір`ю), що проживає окремо. Однак, позивачка відхилила пропозицію.
Відповідач також наголошує, що позивач намагається примусити в судовому порядку відповідача виконувати батьківський обов`язок відносно молодшої доньки ОСОБА_8 , при чому не виконує свій батьківський обов`язок по відношенню до старшої доньки ОСОБА_7 .
Крім того, з твердженням позивача стосовно того, що у його власності залишилась трикімнатна квартира і автомобіль, однак він ухиляється від виконання своїх обов`язків по утриманню малолітньої доньки, відповідач не погоджується та вказує, що в результаті поділу майна, позивачка отримала грошову компенсацію за спільне житло та майно і має у володінні та користуванні автомобіль марки Hyundai Accent, д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску.
Зазначає, що із довідки ТОВ «Біактіна» №13 від 14.05.2025 року слідує що позивач ОСОБА_2 щомісячно отримує 16 700, 00 гривень, натомість відповідач ОСОБА_1 отримує заробітну плату в сумі 14 924, 00 гривні. Таким чином, відповідач зазначає, що отримуючи більшу заробітну плату позивачка будь-якої участі в утриманні, вихованні, розвитку та забезпеченні належного рівня життя для своєї старшої доньки ОСОБА_3 не бере.
Також відповідач вказує, що позивач ОСОБА_2 та молодша донька ОСОБА_4 зареєстровані та мають право проживати за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідач не перешкоджає їм у цьому праві. Крім того, позивачка не надала доказів того що вона має додаткові витрати, що пов`язані з орендою квартири.

Відповідач звертає увагу суду на те, що він постійно шукає спосіб отримати додатковий дохід, оскільки його доходу на даний час не вистачає для забезпечення належного проживання його та його дітей. Більш того, після звернення позивача до суду, відповідач був вимушений звернутись за правничою (правовою) допомогою до адвоката, що в свою чергу призвело до понесення незапланованих витрат.
Враховуючи викладене, відповідач просить відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 про стягнення аліментів та покласти на неї судові витрати пов`язані з зверненням позивача до суду з позовною заявою про поділ майна подружжя.
07 липня 2025 року ОСОБА_2 надано відповідь на відзив в якому остання вказує на те, що з огляду на суттєві погіршення стосунків між сторонами та задля того, щоб убезпечити меншу дочку від негативного впливу, вона переїхала з донькою в інше помешкання. Посилання відповідача на те, що він не забороняє позивачці і меншій дочці проживати в його квартирі вважає недоцільними з огляду на стосунки між сторонами.
Твердження відповідача про наявність у позивачки коштів, отриманих нею як компенсацію вартості належного їй майна, за рахунок яких вона може утримувати меншу дочку, ОСОБА_2 вважає безпідставними, оскільки вказана компенсація жодним чином не включала в себе витрати відповідача на утримання меншої дочки. Договорів про передачу майна чи коштів в рахунок майбутніх аліментів відповідача між сторонами не укладалося.
Крім того, позивачка наголошує, що вона змушена думати про заощадження для придбання житла для себе і меншої дочки, орендувати квартиру і витрачати на це кошти, натомість, відповідач проживає у власній квартирі і таких витрат не має.
Стосовно пропозиції відповідача укласти договір про утримання дітей, позивачка вказує, що не погодилась на дану пропозицію, оскільки на даний момент взагалі не довіряє колишньому чоловіку.
Вважає, що всі посилання і твердження, наведені відповідачем у відзиві є безпідставними, а судові витрати, вказані відповідачем, не співмірними з даною категорією спору.
14 липня 2025 року представником відповідача ОСОБА_1 -адвокатом Пархоменком Д.В. подано заперечення (на відповідь на відзив), які він просить врахувати при розгляді справи по суті. Доводи заперечень аналогічні тим, що наведені у відзиві на позов від 19 червня 2025 року. Ще раз наголошує на тому, що відповідач повністю утримує, піклується та забезпечує всім необхідним старшу доньку ОСОБА_7 , натомість ОСОБА_2 не бере участі в утриманні та вихованні останньої. В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 просить відмовити.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18 листопада 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 4 000 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 травня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1211 гривень 20 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 гривень 00 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 гривень 00 копійок.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Пархоменко Д.В. 20 лютого 2026 року через прийом громадян Київського апеляційного суду подав апеляційну скаргу, у якій просить:
- встановити що докази, а саме: пенсійне посвідченням НОМЕР_2 (бланк серії НОМЕР_3 ) та роздруківка повідомлення виконавчої служби не були подані до суду першої інстанції з поважних причин;
- долучити до матеріалів справи пенсійне посвідченням N9 НОМЕР_7 (бланк серії НОМЕР_3) та роздруківку повідомлення виконавчої служби;
- встановити, що рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18.11.2025 року (цивільна справа N9 367/5861/25 провадження N9 2/367/4615/2025) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів прийнято без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
- скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської об ласі від 18.11.2025 року (цивільна справа N9 367/5861/2&, провадження N9 2/367/4615/2025) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.
В обґрунтування апеляційної скарги, представник вказує, що Ірпінським міським судом Київської області в порушення вимог ст. 182 Сімейного кодексу України, при ухваленні рішення не було враховано:
- матеріальне становище відповідача: відповідач отримує менший щомісячний дохід ніж позивач;
- наявність у платника аліментів старшої дочки - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка повністю перебуває на утриманні відповідача;
- наявність у платника аліментів непрацездатної мами - пенсіонерки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яку матеріально підтримує відповідач;
- недоведеність стягувачем аліментів витрат, заявлених в позовній заяві;
- наявність обов`язку з боку позивача щодо утримання спільної з відповідачем дитини, яка повністю перебуває на утриманні відповідача;
- відсутність участі позивача в утриманні та забезпеченні всім необхідним спільної з відповідачем старшої дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживає з відповідачем та повністю перебуває на його утриманні;
- матеріальне становище та працездатний вік позивача, а саме: наявність у неї фінансових ресурсів та можливості брати участь в утриманні як меншої так і старшої дочки.
Також Ірпінським міським судом Київської області в порушення вимог п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, не наведено мотивованої оцінки дуже вагомих аргументів сторони відповідача, а саме:
- обов`язок позивача щодо утримання старшої дочки ОСОБА_7 ;
- ухиляння позивача від виконання свого батьківського обов`язку по відношенню до старшої дочки ОСОБА_7 ;
- отримання позивачем місячного доходу, що перевищує місячний дохід відповідача;
- намагання відповідача врегулювати правовідносини щодо утримання та виховання дітей шляхом домовленостей;
- відмову позивача вирішити питання утримання та виховання дітей шляхом домовленостей;
- зловживання процесуальними правами з боку позивача.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Пархоменком Дмитром Володимировичем на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвала про відкриття апеляційного провадження була надіслана учасникам справи у електронний кабінет у системі ЄСІТС «Електронний суд», яку було отримано 05 травня 2026 року.
07 травня 2026 року через систему «Електронний суд» представником ОСОБА_2 - адвокатом Степаненко Г.О. подано відзив на апеляційну скаргу у якому зазначено, що дійсно, старша дочка ОСОБА_7 проживає з відповідачем. І позивачка вчиняє зі свого боку всі необхідні дії стосовно спілкування, виховання дитини. Також приймає участь у її утриманні, періодично надає їй кошти, купує продукти харчування.
Однак, відповідач приховав ту обставину, що саме завдяки йому і його матері ОСОБА_9 старша дочка не бажає спілкуватись з власною матір`ю, оскільки, навіть до розірвання шлюбу і під час спільного проживання сторін, відповідач постійно ображав і морально принижував позивачку на очах у власних дітей, а ОСОБА_9 , коли ОСОБА_7 перебувала у неї, постійно налаштовувала дитину проти позивачки, тому що після таких візитів, дочка відмовлялась спілкуватись з позивачкою, зверталась до неї в образливій формі, на її прохання не реагувала, що сильно засмучувало і продовжує засмучувати позивачку, як матір. Вона ніколи не відмовлялась і не відмовиться від старшої дочки, при зустрічі завжди намагається знайти спільну мову, і сподівається, що все ж таки дочка змінить своє ставлення до неї.
Після розірвання шлюбу сторони навіть направлялись службою у справах дітей разом зі старшою дочкою до психолога.
Саме задля того, щоб убезпечити меншу дочку від негативного впливу відповідача і його матері, у зв`язку з суттєвим погіршенням стосунків між сторонами, позивачка і звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та переїхала проживати з меншою дочкою в інше помешкання.
Крім того, після зустрічей меншої дочки з батьком, вона ставала нервовою, не реагувала на зауваження та прохання, що свідчить про те, що батько намагається і меншу дочку налаштувати проти власної матері.
Відповідач зазначає в апеляційній скарзі, що нібито дохід позивачки перевищує його дохід.
Однак, як було зазначено в позові про стягнення аліментів, позивачка змушена думати про заощадження для придбання житла для себе і меншої дочки, орендувати квартиру і витрачати на це кошти, натомість, відповідач проживає у власній квартирі і таких витрат не несе.
Більше того, після розірвання шлюбу, у травні 2025 року, відповідач придбав другий автомобіль, з чого можна зробити висновок, що його доходи значно перевищують доходи ОСОБА_2 , а не навпаки.
Також відповідач вказує, що на його утриманні знаходиться мати- пенсіонерка. Проте, у позивачки також є непрацездатна мати, яка є пенсіонеркою і яку позивачка також частково утримує.
Окрім цього, представник позивача вказує, що відповідач звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання старшої дочки ОСОБА_7 .
Таким чином, всі дії відповідача вкотре вказують на те, що він намагається спотворити думку про позивачку перед старшою дочкою.
Зважаючи на вищенаведене, представник позивача вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 листопада 2025 року без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Крім цього, сторона позивача заявляє витрати на правову допомогу понесені в ході апеляційного провадження.
Таким чином, представник позивача просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 листопада 2025 року у справі № 367/5861/25 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 травня 2026 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно вимог ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Щодо клопотання про долучення нових доказів
Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи (частина десята статті 83 ЦПК України).
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).
Аналіз зазначених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку, що докази подаються до суду першої інстанції до початку розгляду справи по суті, копії яких заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи, а суд апеляційної інстанції може прийняти нові докази виключно у випадку їх неподання до суду першої інстанції з поважних причин, що об`єктивно не залежали від учасника справи, який їх подає.
У постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18) зазначено, що "дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень. Таких обставин апеляційним судом встановлено не було".
Єдиний виняток, коли є можливим прийняття доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії.
Відповідно до ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Згідно ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається з закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
З матеріалів справи встановлено, що апелянт клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання нових доказів до суду апеляційної інстанції не подавав, а тому апеляційний суд залишає клопотання без розгляду.
Щодо доводів апеляційної скарги 
Судом першої інстанції встановлено, що відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 27 червня 2009 року було зареєстровано шлюб, актовий запис № 136.
Від даного шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 виданого Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про що 12 квітня 2017 року складено відповідний актовий запис №800, батьками зазначені: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_5 .
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 грудня 2024 року у справі № 367/12072/24 (провадження № 2/367/6241/2024), яке набрало 23 січня 2025 року законної сили, шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 розірвано.
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що донька проживає з позивачем, а тому позивач має право на отримання аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Обґрунтовуючи свою позицію у відзиві, відповідач посилається на скрутне матеріальне становище, однак, згідно довідки про доходи від 06 червня 2025 року, виданої ТОВ «Гармонія Краси», встановлено, що відповідач ОСОБА_1 офіційно працевлаштований на посаді сімейного лікаря в ТОВ «Гармонія Краси» та отримує щомісячну заробітну плату. Згідно з вказаною довідкою, загальна сума доходу за період з 01 січня 2025 року по 31 травня 2025 року становить 91 000 (дев`яносто одна тисяча) гривень 00 копійок.
Із урахуванням викладеного, оцінивши належні докази та врахувавши працездатний вік відповідача, його фінансовий та сімейний стан (наявність у нього на утриманні другої дитини), з урахуванням суми прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також того, що обов`язок щодо утримання неповнолітніх дітей покладається законом на обох батьків, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню у розмірі 4 000 гривень.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.
Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, декларує, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Охорона дитинства в Україні визначається як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у Сімейному кодексі України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
У статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно із частиною третьою статті 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 цього Кодексу) за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 179 СК аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.
Тобто, аліменти - це платіж, спрямований на утримання дітей, і повинен бути достатнім для цього та співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дітей в коштах у розмірі, необхідному для їх життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, їх гармонійного розвитку, з врахуванням визначеного законом рекомендованого розміру прожиткового мінімуму для дитини.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанцій встановив, що сторони є батьками двох доньок, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з відповідачем та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка проживає з матір`ю.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що загальна сума доходу відповідача за період з 01 травня 2025 року по 31 травня 2025 року склала 91 000 гривень 00 копійок.
Відтак, суд першої інстанції вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню врахував матеріальне становище дитини і платника аліментів та наявність в останнього на утриманні іншої неповнолітньої дитини і тому задовольнив позов частково, дійшовши висновку, що аліменти у розмірі 4 000 гривень, є достатнім розміром для задоволення потреб доньки, яка проживає з матір`ю.
Апеляційний суд, аналізуючи доводи апеляційної скарги та обставини справи вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків щодо наявності правових підстав для стягнення аліментів з батька, який проживає окремо від доньки на її утримання, а визначений судом розмір аліментів є співмірним по відношенню до доходів відповідача та не порушує права іншої доньки на належне та рівноцінне утримання. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи представника апелянта щодо ненадання оцінки тому, що в останнього перебуває на утриманні старша донька трактуються на власний розсуд, оскільки при ухваленні рішенні судом першої інстанції було враховано дану обставину.
Колегія суддів звертає увагу, що дана обставина є важливою при врахуванні розміру аліментів, однак вона не звільняє відповідача від утримання доньки ОСОБА_4 , в силу положень СК України.
При цьому, встановлено з доводів позивача, що відповідач звернувся до суду з позовом про стягнення з неї аліментів за утримання старшої доньки, яка проживає з ним, а тому всі інші аргументи щодо того, що позивач не утримує старшу доньку будуть предметом розгляду в іншому позовному провадженні.
Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог та співмірно обставинам справи, а саме: доходам відповідача, наявності в останнього нерухомого та рухомого майна та перебування у батька на утриманні старшої доньки визначився з розміром аліментів.
Щодо тверджень про утримання відповідачем матері, колегія суддів вважає їх суперечливим, оскільки у відзиві на позов апелянт стверджує про те, що саме його матір йому фінансово допомагає, проте у апеляційній скарзі стверджує протележне, а саме те, що він допомагає матері похилого віку, а тому колегія суддів не приймає такі доводи, оскільки вони є недоведеними належними, достатніми та допустимими доказами.
Щодо посилань, як на підставу для скасування рішення суду на те, що матір апелянта не було допитано як свідка у суді першої інстанції, колегія суддів не вважає дані обставини такими, які свідчать про безумовні підстави для скасування рішення суду, оскільки обставини, які мав на меті відповідач встановити за допомогою допиту свідка, а саме неналежне виконання батьківських обов`язків позивача по відношенню до старшої доньки не входять у предмет доказування у даній справі.
Крім цього, апелянт - відповідач подаючи заяву до суду першої інстанції про розгляд справи за його відсутності (а.с. 104) не наполягав на допиті свідків.
Також апеляційний суд відноситься критично до посилань апелянта щодо того, що судом першої інстанції не наведено мотивованої оцінки дуже вагомих аргументів сторони відповідача, оскільки вони зводяться до виключно суб`єктивного трактування обставин справи та не вказують на помилковість висновків суду.
Відтак, доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ґірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті спору.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу заявлених позивачем ОСОБА_2 .
За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частини перша, третя статті 134 ЦПК України).
Відповідно до положень частин першої - третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.
Так, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України  судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.
У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Так, ОСОБА_2 в підтвердження понесених витрат у апеляційній інстанції долучила Договір про надання професійної правничої допомоги від 05 травня 2026 року, платіжну інструкцію про сплату коштів на суму 6 000,00 грн, попередній розрахунок витрат (вивчення апеляційної скарги, підготовка відзиву, підготовка до участі у судових засіданнях та участь адвоката у судових засіданнях).
Договором про надання професійної правничої допомоги від 05 травня 2026 року у п. 6.2.1 передбачено, що на момент підписання Договору клієнт сплачує адвокату передоплату у розмірі 6 000,00 грн, що підтверджено долученим платіжним дорученням. 
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що стороною заявника доведено понесені витрати на надання правової допомоги частково, оскільки з попереднього розрахунку долученого до відзиву вбачається, що стороною адвоката не було надано послуг у вигляді підготовки до участі у судових засіданнях та участі адвоката у судових засіданнях, так як розгляд справи відбувся без виклику та участі сторін у судовому засіданні, у письмовому провадженні. Також, стороною позивача не долучено в підтвердження заявлених витрат акту прийому-передачі наданих послуг.
Таким чином, враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, складність справи, необхідність процесуальних дій сторони, розумність їхнього розміру, результати розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 4000,00 грн за послуги, які були фактично надані, а саме вивчення апеляційної скарги та підготовка відзиву.
Оскільки за результатами апеляційного розгляду суд залишає рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 листопада 2025 року без змін, слід поновити його дію.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 листопада 2025 року - залишити без змін.
Поновити дію рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 листопада 2025 року.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції розмірі 4 000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова