ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2026 року 
м. Київ

cправа № 908/1634/24(908/2821/25) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
головуючого - Пєскова В. Г., суддів: Жукова С. В., Картере В. І.
за участю секретаря судового засідання Багнюка І. І., 

представники учасників справи:
представник ОСОБА_1 - Савоченко А. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.04.2026
у складі колегії суддів: Соп`яненко О. Ю. - головуючого, Мартинюка С. В., Фещенко Ю. В.
та на рішення Господарського суду Запорізької області від 27.11.2025
у складі судді Юлдашева О.О
у справі № 908/1634/24(908/2821/25)
за позовом  ОСОБА_1 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Менелай"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:
1. ОСОБА_2 ;
2. Розпорядник майна, арбітражний керуючий Венська Оксана Олександрівна 
про визнання договору поруки недійсним
в межах справи № 908/1634/24
про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Менелай"

ВСТАНОВИВ
На розгляд суду постало питання визнання припиненою поруки, заборгованість за кредитним договором, яка нею забезпечена, вже була стягнута судовим рішенням. 

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
1. 01.02.2007 між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством КБ "Надра" (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" на виконання вимог Закону України "Про акціонерні товариства", далі - ПАТ КБ "Надра", Банк) було укладено Кредитний договір № 20/П/99/2007-840, відповідно до умов якого Банк надав кредит у іноземній валюті у розмірі 64 200 доларів США строком до 01.02.2031 року зі сплатою 12,49 відсотків річних.
2. 01.02.2007 між ОСОБА_3 та Банком було укладено Договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 поручилася перед кредитором за належне виконання позичальником умов кредитного договору.
3. 29.12.2011 рішенням Києво-Святошинського районного суду міста Києва у справі № 2-3373/2011, стягнуто солідарно з позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_4 на користь Банку заборгованість у сумі 85 828 доларів США 86 центів, що згідно з курсом НБУ становить 681 609 грн 89 коп. витрати по сплаті державного мита в сумі 1 700 грн 00 коп. та витрати ІТ3 в сумі 120 грн, 00 коп. всього 683 429 грн 89 коп. 
4. Вказане рішення набрало законної сили, але не виконано. Доказів на підтвердження виконання рішення суду позивачем не надано.
5. 05.08.2020 відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 між ПАТ КБ "Надра" та ТОВ ФК "Дніпрофінансгруп" був укладений Договір №N718070_blank про відступлення прав вимоги. За умовами даного Договору ТОВ ФК "Дніпрофінансгруп" набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема, за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 20/П/99/2007-840 від 01.02.2007, укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ "Надра", у тому числі за Договором поруки, укладеним 01.02.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ "Надра".
6. 30.09.2020 між ТОВ ФК "Дніпрофінансгруп" та ТОВ "Брайт Інвестмент" був укладений договір № GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного Договору ТОВ "Брайт Інвестмент" набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема, за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 20/П/99/2007-840 від 01.02.2007, укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ "Надра", у тому числі за Договором поруки, укладеним 01.02.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ "Надра".
7. 04.06.2024 між ТОВ "Брайт Інвестмент" та ТОВ "Менелай" був укладений Договір купівлі - продажу прав вимоги № 04062024-1П. За умовами даного Договору ТОВ "Менелай" набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема, за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 20/П/99/2007-840 від 01.02.2007, укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ КБ "Надра", у тому числі за Договором поруки, укладеним 01.02.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ "Надра".

Стислий виклад позовних вимог
8.  ОСОБА_1 звернулася до господарського суду Запорізької області з позовом до ТОВ "Менелай", в якому просила визнати припиненою поруку ОСОБА_3 за договором поруки, який укладено 01.02.2007 між ОСОБА_3 та ВАТ КБ "Надра". 
9. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Банк протягом передбаченого ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, в редакції на час виникнення спірних відносин), строку не пред`явив до поручителя вимоги, а тому порука є припиненою. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного господарського суду
10. 27.11.2025 рішенням Господарського суду Запорізької області у справі №908/1634/24 (908/2821/25) у задоволенні позову - відмовлено.
11. 09.04.2026 постановою Центрального апеляційного господарського суду (повну постанову складено 05.05.2026) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 27.11.2025 у справі № 908/1634/24(908/2821/25) - залишено без задоволення. Рішення Господарського суду Запорізької області від 27.11.2025 у справі №908/1634/24 (908/2821/25) - залишено без змін.
12. Рішення та постанова господарських судів мотивовані тим, що оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили в цивільній справі, стягнуто заборгованість з позичальника та поручителя, то заявлений позов про визнання поруки припиненою є неналежним т неефективним способом захисту. 

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
А. Доводи касаційної скарги 
13. 25.05.2026 (через підсистему "Електронний суд") ОСОБА_1 звернулася до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.04.2026 та рішення Господарського суду Запорізької області від 27.11.2025 у справі № 908/1634/24(908/2821/25); ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору поруки недійсним.
14. Підставою касаційного оскарження скаржниця зазначає п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та доводить, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано ч. 4 ст. 559 ЦК України, не враховано висновки постановах Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 2-1169/11, від 10.04.2019 у справі № 604/156/14-ц, від 19.06.2019 у справі № 523/8249/14-ц, від 03.07.2019 у справі № 1519/2-3165/11, від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц, від 12.06.2024 у справі № 522/179/16, від 23.01.2019 у справі № 372/3/16-ц, від 17.07.2019 у справі № 757/306/17-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
15. Скаржниця стверджує, що з урахуванням положень договору поруки сторони не встановили інший, ніж передбачений законом, строк чинності поруки, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме ч. 4 ст. 559 ЦК України. При цьому ОСОБА_1 вказує, що позичальник припинив виконання зобов`язань за кредитним договором 05.08.2008, а оскільки Банк не звернувся з позовом до позичальника протягом наступних шести місяців, то, на переконання скаржниці, порука є припиненою в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України. Доводить, що суди попередніх інстанцій не встановили і не дослідили факту пред`явлення вимог саме до позивачки у межах строків, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України.
16. Скаржниця також вважає, що суди дійшли помилкового висновку, що ухвалення судового рішення у 2011 році про солідарне стягнення заборгованості з позичальника та поручителя автоматично зберігає дію поруки на майбутній період та унеможливлює її припинення та зазначає, що питання припинення поруки не було предметом зазначеного судового розгляду.
17. На переконання ОСОБА_1 використання судами першої та апеляційної інстанцій новітніх висновків Верховного Суду для обґрунтування рішень щодо правовідносин, які виникли ще у 2011 році, є юридично помилковим та порушує принципи правової визначеності, верховенства права, незворотності дії закону у часі.
18. Стверджуючи про порушення судами норм процесуального права, ОСОБА_1 стверджує, що суди не з`ясували істотні для вирішення справи обставини щодо моменту настання строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором, з урахуванням умов щодо щомісячних платежів та права кредитора на дострокове пред`явлення вимоги; моменту початку перебігу шестимісячного преклюзивного строку, передбаченого частиною ч. 4 ст. 559 ЦК України; факту пред`явлення або непред`явлення кредитором позову саме до поручителя у межах указаного строку.

Б. Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу
19. Відзиву на касаційну скаргу від учасників справи до Верховного Суду не надходило. 

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
20. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
21. У цій справі позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати припиненою поруку ОСОБА_1 за укладеним між нею та Банком договором. В прохальній частині касаційної скарги ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані рішення та постанову судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про визнання договору поруки недійсним, проте такі позовні вимоги нею не заявлялися. В судовому засіданні суду касаційної інстанції, представник позивачки надала Верховному Суду пояснення, що вимога в касаційній скарзі "про визнання договору недійсним" є опискою. 
22. Верховний Суд також зауважує, що попри помилкове зазначення у вступній частині рішення та постанови судів попередніх інстанцій предмету спору "визнання договору поруки недійсним", зміст оскаржуваних судових рішень свідчить саме про розгляд судами спору відповідно до вимог позовної заяви ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою.
23. Здійснивши перевірку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, оцінивши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення.
24. У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що 01.02.2007 ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) уклала з Банком договір поруки з метою забезпечення виконання ОСОБА_2 кредитного договору. В подальшому, рішенням Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 29.12.2011 у справі № 2-3373/2011р., яке набрало законної сили, було солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором з позичальника та поручителя. 
25. Звертаючись із позовом у цій справі, ОСОБА_1 наполягала на тому, що в силу вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України її порука є припиненою з тих підстав, що Банк протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання (кредитного) не пред`явив вимоги до поручителя - ОСОБА_1 .
26. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
27. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
28. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
29. За змістом статей 546, 553 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
30. Частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
31. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц виснувала, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою.
32. Дійшовши зазначеного висновку, Велика Палата відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, на яку, зокрема, посилається скаржниця в касаційній скарзі, згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. 
33. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц дійшла наступних правових висновків.
34. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність.
35. При цьому Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.
36. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках:

кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;

особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

37. Водночас Велика Палата Верховного Суду у вказаній справі вкотре звернула увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.
38. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.
39. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.
40. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.
41. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.
42. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.
43. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.
44. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.
45. Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості (висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).
46. Відтак, встановивши, що судовим рішенням від 29.12.2011 у цивільній справі № 2-3373/2011р., яке набрало законної сили, було стягнуто на користь Банку солідарно з боржника ( ОСОБА_2 ) та поручителя ( ОСОБА_4 ) заборгованість за кредитним договором суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в позові ОСОБА_1 у цій справі про визнання поруки припиненою. 
47. Судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень у цій справі правильно враховано правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, з урахуванням яких ОСОБА_1 мала захищати свій інтерес під час судового розгляду цивільної справи про стягнення з позичальника та неї як поручителя заборгованості, а не ініціювати окрему судову справу.
48. Зважаючи на викладене, Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про не з`ясування судами попередніх інстанцій обставин щодо настання строку виконання основного зобов`язання, початку перебігу строку, визначеного ч. 4 ст. 559 ЦК України та пред`явлення або не пред`явлення кредитором вимоги до поручителя у межах вказаного строку. 
49. Посилання скаржника на неврахування висновків у постановах Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 372/3/16-ц, від 17.07.2019 у справі № 757/306/17-ц (про те, що наявність судового рішення про стягнення кредитної заборгованості з позичальника та поручителя не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог щодо припинення поруки, якщо в судових рішеннях про стягнення заборгованості питання щодо припинення поруки не вирішувалося) Верховний Суд відхиляє, оскільки суди під час вирішення спору у подібних правовідносинах мають враховувати саме останню правову позицію, а висновки Великої Палати Верховного Суду мають перевагу над висновками об`єднаної палати, судової палати й колегії суддів касаційних судів. 
50. Твердження скаржниці про припинення поруки в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України із посиланням на висновки Верховного Суду щодо застосування вказаної норми у постановах від 22.08.2018 у справі № 2-1169/11, від 10.04.2019 у справі № 604/156/14-ц, від 19.06.2019 у справі № 523/8249/14-ц, від 03.07.2019 у справі № 1519/2-3165/11, від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц та від 12.06.2024 у справі № 522/179/16, колегія суддів відхиляє, оскільки у вказаних справах питання припинення поруки вирішувалося в межах розгляду спору про стягнення заборгованості, а не як у цій справі, де заявлено позов про припинення поруки вже після вирішення судом спору про стягнення заборгованості з позичальника та поручителя. Тобто скаржниця посилається на висновки, зроблені судом у неподібних цій справі правовідносинах. 
51. Щодо посилання скаржниці на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц щодо принципу змагальності, колегія суддів зазначає, що скаржниця фактично лише цитує загальні висновки Верховного Суду і не обґрунтовує та не конкретизує, в чому полягає невідповідність висновків судів попередніх інстанцій висновкам Верховного Суду у зазначеній справі. Відповідні посилання ОСОБА_1 носять суто декларативний характер і також не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права у справі, в якій подано касаційну скаргу.
52. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не підтвердилися під час касаційного перегляду цієї справи, а Суд не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень. 
53. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть різнитися залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 указаної Конвенції, може бути визначене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", заява № 63566/00, пункт 23). 
54. Верховний Суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередніх інстанцій.

Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
55. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (ст. 309 ГПК України). 
56. Враховуючи вищевикладене та керуючись пунктом 1 частини першої статті 308, статтею 309 Господарського процесуального кодексу України, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а прийняті у справі постанова та рішення про відмову в позові - залишенню без змін.

В. Розподіл судових витрат
57. У зв`язку з тим, що Суд відмовляє в задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалене судове рішення Суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09.04.2026 та рішення Господарського суду Запорізької області від 27.11.2025 у справі № 908/1634/24(908/2821/25) залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Пєсков

Судді С. Жуков

В. Картере