Справа №576/2197/25
Номер провадження 22-ц/816/2824/26
Категорія - 39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Замченко А.О. (суддя-доповідач), суддів: Черних О.М., Худика А.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Єременко Катерини Віталіївни, подану в інтересах ОСОБА_1 ,
на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 28 жовтня 2025 року в складі судді Сапона О.В., ухваленого в м. Глухів, Сумської області (повний текст виготовлено 28 жовтня 2025 року)
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в :
29.08.2025 ТОВ «ФК «Кредин-Капітал» звернулося до ОСОБА_1 з позовом, який мотивувало тим, що 31.03.2021 між ТОВ «Мілоан» і відповідачкою було укладено кредитний договір №3211657 (індивідуальна частина), на підставі якого остання отримала в кредит 7000 грн, за що зобов`язалася сплачувати проценти. 02.07.2021 між ТОВ «Мілоан» і ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги №73-МЛ, згідно з яким позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по боржників ТОВ «Мілоан», у тому числі й до ОСОБА_1 . Вказувало, що відповідачка не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання за договором, у зв`язку з чим станом на дату звернення до суду в неї утворилася заборгованість у розмірі 29316 грн 96 коп., з яких: 6451 грн - заборгованість за тілом кредиту, 21535 грн 96 коп. - заборгованість за відсотками, 1330 грн - заборгованість за комісією.
Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства вказану суму та судові витрати.
Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 28.10.2025 позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» 29316 грн 96 коп. заборгованості за кредитним договором, 2422 грн 40 коп. судового збору, 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Єременко К.В. в інтересах відповідачки ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Адвокат зазначила, що прізвище відповідачки ОСОБА_1 , що підтверджується РНОКПП НОМЕР_1 . Дівоче прізвище - ОСОБА_1 , у зв`язку з чим саме це прізвище вказане в матеріалах справи та оскаржуваному рішенні.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не забезпечив відповідачці можливості реалізувати право на захист. Суд зазначив, що остання отримала копію ухвали про відкриття провадження, але це не підтверджує належного вручення позовної заяви та додатків до неї. Справа розглянута без виклику сторін, а ОСОБА_1 фактично не реалізувала можливості подати мотивований відзив на позовну заяву.
Зазначає, що суд не встановив належним чином факт та розмір фактично отриманого кредиту, зазначивши, що відповідачка отримала 5000 грн, а сума кредиту становила 7000 грн, водночас до стягнення визначено 6451 грн тіла кредиту. Тобто рішення фактично містить три різні показники, які безпосередньо стосуються основної суми зобов`язання.
Вказує, що розмір процентів у сумі 21535 грн 96 коп. судом фактично не перевірено. За змістом рішення кредитний договір №3211657 укладено 31.03.2021, строк кредитування визначено лише 8 днів, кінцева дата повернення - 08.04.2021. При цьому позивач заявив до стягнення 21535 грн 96 коп. процентів. Зазначає, що в постанові Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 сформульовано правовий висновок про те, що після спливу погодженого сторонами строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється, якщо відсутня інша належна правова підстава для відповідних нарахувань.
Крім того, зазначає, що до складу заборгованості включено 1330 грн комісії, але без встановлення того, за що саме нарахована комісія та яка послуга фактично була надана відповідачці.
Вказує, що сума кредиту 7000 грн, заявлено до стягнення 6451 грн тіла кредиту, що свідчить про здійснення часткового погашення, але суд не перевірив часткові платежі та порядок їх зарахування.
Крім того, суд не здійснив належної перевірки переходу права вимоги в заявленому розмірі. Зазначає, що для висновку про наявність у позивача права вимоги до конкретного боржника суд повинен був перевірити не лише факт існування рамкового договору відступлення, але й належну ідентифікацію конкретної вимоги, зокрема включення договору №3211657 саме до відповідного реєстру боржників, суму вимоги на момент відступлення, склад цієї вимоги, дату переходу права, відповідність заявленої в суді суми обсягу реально переданого права вимоги.
Також вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають додатковій перевірці та повинні бути зменшені до співмірного розміру.
Учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористалися.
Відповідно до ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що апеляційна скарга подана на рішення суду з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 31.03.2021 між ОСОБА_1 і ТОВ «Мілоан» укладено кредитний договір №3211657 (індивідуальна частина), відповідно до умов якого відповідачці надано грошові кошти в розмірі 7000 грн на 8 днів з датою повернення кредиту 08.04.2021 (а. с. 7-10).
Відповідно до п. 1.5, 1.5.1, 1.5.2, 1.6, 1.7, 2.2.1, 2.2.2 договору загальні витрати позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов`язаних отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без урахування суми (тіла) кредиту) складають 2730 грн у грошовому виразі та 1779% річних у процентному значенні (орієнтовна річна процентна ставка), і включає в себе складові, визначені в п. 1.5.1-1.5.2 договору. Орієнтовна загальні вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 9730 грн. Загальні витрати позичальника за кредитом, орієнтовна реальна річна процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, а також строк кредиту розраховані з припущення, що позичальник отримає кредитні кошти в день укладення цього договору, а строк кредитування залишиться незмінним та що кредитодавець і позичальник виконають свої обов`язки на умовах та в строки, визначені в цьому договорі, зокрема позичальник здійснить повне погашення заборгованості в термін, визначений у п. 1.4 договору.
Комісія за надання кредиту становить 1330 грн, яка нараховується за ставкою 19% від суми кредиту одноразово.
Проценти за користування кредитом 1400 грн, які розраховуються за ставкою 2,5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Тип процентної ставки за цим договором фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п. 2.2, 2.3 цього договору.
Позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користуванням кредитом у розмірах, зазначених у п. 1.5.1-1.5.2 договору, в термін (дату) вказаний у п. 1.4. У випадку, якщо позичальник продовжує строк кредитування, вказаний у п. 1.3 договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою, визначеною п. 1.5.2, або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п. 1.6. договору в сумі та на умовах, визначених у п. 2.3 договору.
Нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування з урахуванням особливостей, передбачених п. 2.2.3 договору.
Як вбачається з п. 2.2.3, 2.3.1, 2.3.1.1, 2.3.1.2 договору проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визнана п. 1.6 цього договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій програм лояльності, спеціальних пропозицій тощо, визначена в п. 1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування, визначеного п. 1.3, запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку встановлену п. 1.6 договору. Якщо визначена п. 1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах, проценти з дня продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно з п. 2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно з п. 1.6 договору. Стандартна (базова) процентна ставка не є підвищеною. Якщо розмір зобов`язань позичальника зі сплати процентів протягом первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах є меншим ніж заборгованість зі сплати процентів за аналогічний строк кредитування, що продовжений на стандартних (базових) умовах, це означає, що протягом первісного строку кредитування та/або в період пролонгації на пільгових умовах позичальнику була надана знижка, що дорівнює різниці між стандартною (базовою) ставкою, встановленою п. 1.6, та процентною ставкою, визначеною п. 1.5.2 договору. Після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Розмір стандартної (базової) ставки не може бути збільшено товариством без письмової (такої, що прирівнюється до письмової) згоди позичальника.
Продовження вказаного в п. 1.3 договору строку кредитування може відбуватись на пільгових або стандартних (базових) умовах, наступним чином:
Пролонгація на пільгових умовах:
Позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на вебсайті Товариства miloan.ua і є невід`ємною частиною цього договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії, передбачені розділом 6 правил, у т. ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Можливі періоди продовження строку кредитування, максимальні ставки комісії за управління та обслуговування кредиту такі: за строк продовження 3, 7 або 15 днів максимальний розмір комісії, відсоток від поточного залишку становить 3%, 5% або 10% відповідно.
Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, нараховуються за ставкою, визначеною в п. 1.5.2 договору.
Пролонгація на стандартних (базових) умовах:
Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб, вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо в позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту).
Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в п. 1.6 договору.
У випадку, якщо позичальник протягом періоду на який продовжено строк кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах вчинить дії для продовження строку кредитування на пільгових умовах, такі дії зупиняють строк пролонгації на стандартних (базових) умовах до моменту спливу строку пролонгації на пільгових умовах.
Відповідно до п. 4.2 договору в разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п. 1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів у розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п. 1.6 договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця.
Вказаний договір був підписаний відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором S89292 (а. с. 12 зв.).
З довідки про ідентифікацію вбачається, що клієнта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , з якою укладено договір від 31.03.2021 №3211657, ідентифіковано ТОВ «Мілоан». Акцепт договору позичальником із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Одноразовий ідентифікатор відправлено позичальнику 31.03.2021 на номер телефону НОМЕР_3 (а. с. 12 зв.).
31.03.2021 ТОВ «Мілоан» на підставі договору №3211657 перерахувало ОСОБА_1 7000 грн на картку НОМЕР_4 , що підтверджується платіжним дорученням 42772558 (а. с. 14).
02.07.2021 між ТОВ «Мілоан» і ТОВ «ФК «Кредин-Капітал» був укладений договір відступлення прав вимоги №73-МЛ, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» передало, а ТОВ «ФК «Кредин-Капітал» прийняло всі права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі й до ОСОБА_1 у сумі 29316 грн 96 коп. (а. с. 16-25).
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги від 02.07.2021 №73-МЛ заборгованість відповідачки по кредитному договору від 31.03.2021 №3211657 складає 29316 грн 96 коп., з яких: 6451 грн - заборгованість за тілом кредиту, 21535 грн 96 коп. - заборгованість за відсотками, 1330 грн - комісія (а. с. 25).
Постановляючи рішення про задоволення позову місцевий суд виходив з того, що відповідачка, скориставшись кредитними коштами, умови договору не виконала, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість у сумі 29316 грн 96 коп.
Колегія суддів не повністю погоджується з висновками місцевого суду, оскільки вони не в повній мірі відповідають матеріалами справи та вимогам закону.
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Згідно з ч. 1-2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
У постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі №910/3105/21 зроблено висновок, що використання електронного підпису, який відповідає вимогам до кваліфікованого електронного підпису, дозволяє забезпечити електронну ідентифікацію підписувача і гарантує цілісність підписаних даних, а також має презумпцію відповідності особистому підпису (ст. 14, 18, 23 Закону України «Про електронні довірчі послуги»).
Висновок про правомірність використання при укладенні електронного договору електронного підпису у виді одноразового ідентифікатора зроблено також і в постанові Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №623/2936/19.
У ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).
У даній справі відповідачка не оспорює факт укладення кредитного договору та отримання грошових коштів, але адвокат вказує, що суд не встановив в якому розмірі було отримано кредит.
З платіжного доручення №42772558 вбачається, що 31.03.2021 на підставі договору №3211657 ТОВ «Мілоан» перерахувало ОСОБА_1 7000 грн на картку НОМЕР_4 (а. с. 14).
У зв'язку з викладеним, колегія суддів доходить висновку, що подані позивачем докази в їх сукупності є достатніми та переконливими для встановлення наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин за договором про споживчий кредит від 31.03.2021 №3211657 та що відповідачкою було отримано 7000 грн на підставі вказаного договору.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно нарахування відсотків поза межами строку кредитування, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача, що, на підставі ст. 599 та ч. 1 ст. 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості. При цьому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти.
Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №202/4494/16.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 з приводу застосування приписів статті 1048 ЦК України в разі неправомірного, незаконного користування боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання, суд вказав на таке.
Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання за ч. 1 ст. 1050 ЦК України, застосуванню в таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 зроблено висновок, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
З матеріалів справи вбачається, що в пунктах 2.3.1.1, 2.3.1.2 договору про споживчий кредит №3211657 були передбачені умови пролонгації строку кредитування на пільгових і стандартних умовах.
З виписки за кредитним договором вбачається, що 07.04.2021 та 11.04.2021 відповідачка сплачувала комісію за пролонгацію договору, проценти та тіло кредиту, у зв`язку з чим строк кредитування продовжувався на пільгових умовах відповідно до п. 2.3.1.1 договору про споживчий кредит №3211657. Після закінчення строку кредитування на пільгових умовах, у зв`язку з тим, що відповідачка кошти не повернула та продовжила ними користуватися, строк договору було продовжено на 58 днів відповідно до п. 2.3.1.2 договору.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про нарахування відсотків поза межами строку кредитування є необґрунтованими.
У зв`язку з викладеним, посилання в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки суду першої інстанції, зроблені за наслідками розгляду справи по суті, не суперечать нормативно-правовому обґрунтуванню та правовому висновку, викладеному в наведеній в апеляційній скарзі постанові.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно переходу прав вимоги, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України).
У справі, що переглядається, встановлено, що 31.03.2021 між ТОВ «Мілоан» і ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №3211657.
02.07.2021 між ТОВ «Мілоан» і ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги №73-МЛ, відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги від 15.07.2021.
Оскільки внаслідок укладення договору відступлення права вимоги до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» від ТОВ «Мілоан» перейшло право вимоги за договором про споживчий кредит №3211657, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача, а доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Що стосується доводів апеляційної скарги про стягнення комісії, то колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до п. 1.5.1, 2.2.1 договору комісія за надання кредиту становить 1330 грн, яка нараховується за ставкою 19% від суми кредиту одноразово.
Позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користуванням кредитом у розмірах, зазначених у п. 1.5.1-1.5.2 договору, в термін (дату) вказаний у п. 1.4. У випадку, якщо позичальник продовжує строк кредитування, вказаний у п. 1.3 договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою, визначеною п. 1.5.2, або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п. 1.6. договору в сумі та на умовах, визначених у п. 2.3 договору.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.
До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Тобто Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування Правління Національного банку України постановою від 08.06.20217 №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.
Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).
Ураховуючи, що товариство не зазначило та не надало доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пунктів 1.5.1, 2.2.1 договору про споживчий кредит щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за надання кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.
Схожі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14.09.2022 у справі №755/11636/21, від 08.02.2023 у справі №168/349/20, від 16.11.2022 у справі №755/9486/21.
З огляду на викладене, кредитор не мав законних підстав для нарахування зазначеної комісії, а тому в задоволенні цієї вимоги необхідно відмовити.
Крім того, з розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що 07.04.2021 ОСОБА_1 було сплачено 210 грн комісії, а 11.04.2021 - 339 грн комісії, а всього 549 грн.
Таким чином з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» необхідно стягнути 27437 грн 96 коп. (6451 грн заборгованості за тілом кредиту + 20986 грн 96 коп. заборгованості за відсотками (21535 грн 96 коп. заборгованості за відсотками - 549 грн комісія).
Зазначене узгоджується з правовою позиціє Верховного Суду, викладеною в постанові від 02.10.2019 у справі №640/2755/16-ц, відповідно до якої в разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнані недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що в описовій частині рішення зазначено, що сума кредиту становить 5000 грн, не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки суд першої інстанції не позбавлений можливості виправити описку, допущену в рішенні.
Доводи апеляційної скарги про те, що витрати на правничу допомогу в сумі 3000 грн є завищеними, колегія суддів відхиляє. Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції взяв до уваги норми ч. 4 ст. 137 ЦПК України, характер спірних правовідносин, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості, зменшив витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем в суді першої інстанції, з 8000 грн до 3000 грн, що відповідає вимогам розумності, справедливості та співмірності.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 1-4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки районний суд не врахував, що позивач не мав законних підстав вимагати сплати комісії, та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, тому рішення районного суду необхідно змінити та стягнути з відповідачки на користь позивача 27437 грн 96 коп. заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 31.03.2021 №3211657, яка складається з наступного: 6451 грн - заборгованість за тілом кредиту, 20986 грн 96 коп. - заборгованість за відсотками.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що в резолютивній частині оскаржуваного рішення стягнуто загальну суму за кредитним договором, а тому рішення підлягає зміні в цілому.
Відповідно до ч. 1, 13 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам (94%) необхідно стягнути з відповідачки на користь позивача 2277 грн 06 коп. (2422 грн 40 коп. х 94%) судового збору, сплаченого в суді першої інстанції, та 2820 грн (3000 грн х 94%) витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, а всього 5097 грн 06 коп. (а. с. 1, 29 зв.).
Крім того, оскільки апеляційну скаргу було задоволено частково, тому пропорційно відмовленим позовним вимогам з позивача на користь відповідачки необхідно стягнути 218 грн 02 коп. судового збору, сплачено при зверненні до апеляційного суду (а. с. 71, 96).
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу адвоката Єременко Катерини Віталіївни, подану в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 28 жовтня 2025 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:
«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» 27437 грн 96 коп. заборгованості за договором про споживчий кредит від 31 березня 2021 року №3211657, 5097 грн 06 коп. судових витрат».
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 218 грн 02 коп. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - | А.О. Замченко

Судді: О.М. Черних 

А.М. Худик