Справа № 361/4254/24
Провадження № 2/361/3742/24 

Р І Ш Е Н Н Я
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
26.05.26

26 травня 2026 р.  м.Бровари
Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Писанець Н.В.,
секретаря Михальової М.В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бровари у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Броварської міської ради Броварського району Київської області, Управління з питань комунальної власності та житла Броварської міської ради Броварського району Київської області, Міністерство оборони України, Київське квартирно-експлуатаційне управління, третя особа:Комунальне підприємство Броварської міської ради Броварського району Київської області «Броварське бюро технічної інвентаризації про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, скасування запису про реєстрацію права власності та визнання права власності,- 
В С Т А Н О В И В:
В провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області знаходилась вищевказана цивільна справа. В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_2 зазначила, що розпорядженням органу приватизації військової частини № НОМЕР_1 від 20.09.1993 року №22 було задоволено заяву ОСОБА_6 та передано квартиру АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_6 , як голові сім`ї, ОСОБА_3 – сина, ОСОБА_4 – онучки та ОСОБА_7 – правнучка, про що видано Свідоцтво про право власності на житло від 20.09.1993 року, що внесено Броварським бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу за №1-1781/1. Також зазначений загальний розрахунок площі квартири – 67,7 кв.м., мешканців у квартирі АДРЕСА_2 , фактично на 1 людину по 16,9 кв.м. Оригінал цього свідоцтва видано ОСОБА_3 як уповноваженому власнику квартири. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 18.02.2020 року.
У подальшому, позивачу стало відомо від матері – ОСОБА_4 , що існує ще одно свідоцтво про право власності № НОМЕР_3 від 20.09.1993 року на вищевказану квартиру та таку реєстрацію внесено Броварським МБТІ у реєстрову книгу за №1-1781/1. Ця інформація підтверджується відомостями з довідки КП БТІ №1384 від 27.11.2018р., згідно з якими, право власності на квартиру зареєстровано без участі позивача, на 3-х осіб, а саме: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
На своє звернення до БТІ щодо повідомлення інформації про власників квартири АДРЕСА_1 – позивач отримала відповідь про невключення її до кола цих власників та необхідності надання оригіналу свідоцтва про право власності на житло з її участю для здійснення такої реєстрації. 
З подальшого листування з БТІ вбачається відсутність у їх реєстрах підтверджуючих документів щодо здійсненого запису за №1-1781/1 та, навпаки, наявність запису Броварського МБТІ за №1-1781.
На думку позивача, свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_3 від 20.09.1993 року, записане у реєстрову книгу за №1-1781 не відповідає документам, на підставі яких воно було видано. З метою доведення цих обставин, представником позивача адвокатом Блажієвською Л.В. було здійснено запит до Міністерства оброни України щодо знаходження військової частини № НОМЕР_1 , органом приватизації якої було виписано свідоцтво про право власності на квартиру за №1-1781/1. З отриманої відповіді №321/1084 від 06.02.2024р. вбачається, що вказану військову частину було розформовано. 
З метою подальшого поновлення своїх прав власника, позивач звернулась з листом до Управління з питань комунальної власності та житла Броварської міської ради Броварського району Київської області, а також БТІ із заявою про виправлення помилки та внесення дійсних відомостей стосовно власників квартири. 
У відповідь, листом №02 від 04.01.2024р. Управління з питань комунальної власності повідомило, що відповідно архівних даних, спірна квартира була приватизована на підставі розпорядження органу приватизації військової частини № НОМЕР_1 від 20.09.1993р. №22 за участі 4 осіб, у тому числі й позивача та супровідним листом від 29.01.2024р. надало засвідчені копії архівних документів: 1) розрахунок площі квартири; 2) заява ОСОБА_6 про приватизацію квартири; 3) розпорядження органу приватизації військової частини № НОМЕР_1 від 20.09.1993р. №22; 4) довідку про склад сім`ї наймача квартири; 5) довідку форми3 від 03.09.1993р. №45 6) талон до ордера №135 від 01.08.1960 р.
У відповідь, листом №22 від 04.12.2023р. БТІ повідомило про неможливість виправлення помилки без наявного оригіналу свідоцтва про право власності на житло, де буде вказано 4 співвласники квартири. 
Враховуючи, що оригінал цього свідоцтва, як й інші документи на спірну квартиру, знаходиться у ОСОБА_3 , з яким позивач та її родина мають напружені стосунки та добровільно він відмовляється їм їх надати, отримати та надати БТІ оригінал свідоцтва є неможливим.
Також, за результатами розгляду спільного звернення позивача, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Управління з питань комунальної власності та Броварської міської ради Броварського району Київської області щодо отримання дублікату свідоцтва про право власності на житло від 20.09.1993р. – їм було відмовлено у видачі такого дублікату з підстав необхідності звернення всіх співвласників квартири, у тому числі й ОСОБА_3 . 
Посилаючись на вимоги діючого законодавства щодо прав співвласника, які позивач вважає порушеними, просить суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 20.09.1993р., що видане органом приватизації військової частини № НОМЕР_1 згідно з розпорядженням №22 від 20.09.1993р., яке посвідчує, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , і записане у реєстрову книгу Броварським МБТІ за №1-1781; скасувати запис про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , вчинений та записаний Броварським МБТІ у реєстрову книгу за №1-1781; визнати за ОСОБА_2 право власності на частину квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 10.05.2024р. у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
18.06.2024р. Броварською міською радою Броварського району Київської області подано відзив на позовну заяву, за змістом якого, вважає себе неналежним відповідачем у справі, не оспорює права позивача у зв`язку з тим, що Радою не приймалось рішення, на підставі якого позивачу видавалось спірне свідоцтво про право власності, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.
18.06.2024р. Управлінням з питань комунальної власності та житла Броварської міської ради Броварського району Київської області подано відзив на позовну заяву, за змістом якого також не вважає себе належним відповідачем у справі, оскільки обидва свідоцтва про право власності, на які вказує позивач, не були видані Управлінням, а військовою частиною НОМЕР_1 . Вимоги позивача не оспорює, однак у задоволенні позовних вимог просить відмовити щодо Управління.
10.07.2024р. на адресу суду надійшли заяви відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо визнання позовних вимог та проведення судового засідання за їх відсутності.
Ухвалою суду від 14.10.2024р., за клопотанням представника позивача, до участі у справі було залучено у якості співвідповідача Міністерство оборони України. 
28.10.2024р. Міністерством оборони України подано відзив на позовну заяву, за змістом якого, вважає себе неналежним відповідачем, оскільки не мало відношення до видачі позивачу оспорюваного свідоцтва про право власності на житло, зазначає, що військова частина НОМЕР_1 , після 01.12.1999р. – в/ НОМЕР_4 - розформована 30.11.2004р., а житловий фонд комунальні споруди та обладнання військового містечка № НОМЕР_5 АДРЕСА_3 передані через Васильківську КЕЧ військовій частині НОМЕР_6 . Після чого, у 2006 році Васильківську КЕЧ було розформовано, а її правонаступником визначено Київське КЕУ. 
Також зазначає, що Київське КЕУ та військова частина НОМЕР_6 підпорядковуються Командуванню Повітряних Сил України, яке в свою чергу підпорядковується Генеральному штабу Збройних Сил України та Головнокомандуючому Збройних Сил України, тобто не перебуває у складі Міністерства оброни України. Враховуючи, наведене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог як таких, що заявлені до неналежного відповідача. 
Ухвалою суду від 09.12.2024р. за клопотанням представника позивача, до участі у справі було залучено у якості співвідповідача Київське квартирно-експлуатаційне управління. 
Ухвалою суду від 23.09.2025р. у справі було закрито підготовче судове засідання та призначено до судового розгляду по суті.
Присутня у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні.
Присутній у судовому засіданні представник відповідача Київського КЕУ ОСОБА_8 позовні вимоги не визнав, зазначив, що згідно з ліквідаційним актом, військова частина НОМЕР_7 (до 01.12.1999р. – в/ НОМЕР_8 ) розформована 30.11.2004 року. Житловий фонд та інше передані через Васильківську КЕЧ військовій частині НОМЕР_6 . В архівних документах в/ НОМЕР_4 відомості стосовно існування приватизаційного органу приданій військовій частині відсутні. При цьому, після отримання документів Київським КЕУ від Васильківської КЕЧ, вбачається факт списання з балансу Міністерства оборони України житлового будинку АДРЕСА_3 . За результатами виконання наказу складено Акт про списання житлового будинку. Документи щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 є відсутніми. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з непорушенням прав позивача Київським КЕУ.
Інші учасники судового засідання, будучи належним чином сповіщеними про час та дату розгляду справи, до зали суду не з`явились, заперечень щодо розгляду справи за їх відсутності суду не направили.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.
Статтею 8 Конституції України, кожному гарантується звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до частини першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 4 ЦПК України, передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
За змістом наведених приписів способи захисту цивільного права чи інтересу це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16). Тобто, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (п. 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_2 змінила прізвище з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 » внаслідок реєстрації шлюбу 15.10.2021р., що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_9 .
Відповідно долученої копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , смерть ОСОБА_6 настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зі змісту копії свідоцтва про право власності на житло від 20.09.1993 року №22, виданого органом приватизації військової частини НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_4 – належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_11 , та записане у реєстрову книгу за №1-1781/1.
Зі змісту копії свідоцтва про право власності на житло від 20.09.1993 року №22, виданого органом приватизації військової частини НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_4 – належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та записане у реєстрову книгу за №1-1781.
Вивченням змісту копії спадкової справи №89 за 1994 рік до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 вбачається, що з заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_5 15.04.1995 року та ОСОБА_3 19.09.2003 року. Також, до матеріалів долучено копію свідоцтва про право власності на житло від 20.09.1993 року №22, виданого органом приватизації військової частини НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_4 – належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та записане у реєстрову книгу за №1-1781.
Інші письмові докази містять листування позивача та її представника щодо витребування архівних даних та відповідей з посиланням на неможливість їх надання.
Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_2 , суд виходить з наступного.
Основні норми матеріального права, що регулювали приватизацію у 1993 році, базувалися на Законі України "Про приватизацію державного житлового фонду" та Житловому кодексі УРСР.
У статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
До об`єктів приватизації належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення (стаття 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").
Згідно з частинами другою-п`ятою статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).
Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) і організацію продажу може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агенства, бюро, інші підприємства).
Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму.
З указаного вбачається, що усі громадяни, зокрема наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію за письмовою згодою усіх повнолітніх членів сім`ї.
Питання надання згоди неповнолітніми членами сім`ї, які проживали в жилому приміщенні, що приватизується, Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" не визначено, разом з тим, з аналізу положень законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, можна зробити висновок, що у разі приватизації житла, у якому постійно проживають на законних підставах також неповнолітні діти, потрібна письмова заява їх законного представника щодо згоди на приватизацію з урахуванням інтересів неповнолітніх.
Відповідно до ст. 11 ЦК Української РСР, який діяв на той час, здатність громадянина своїми діями набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов`язки (цивільна дієздатність) виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку. А ст. 14 цього ж Кодексу передбачала, що за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди. 
У даній справі, письмовими доказами доведено факт проживання малолітньої, на той момент, позивачки ОСОБА_12 разом з матір`ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_4 . 
Однак, серед долучених доказів відсутні такі, що підтверджували б наявну письмову згоду ОСОБА_4 як законного представника доньки ОСОБА_12 на приватизацію з урахуванням її інтересів. 
За відсутністю оригіналу свідоцтва про право власності на житло від 20.09.1993 року № НОМЕР_3 , виданого органом приватизації військової частини НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_4 , відповідно до якого, на думку позивача, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_11 , та записане у реєстрову книгу за №1-1781/1 – задоволення вимог ОСОБА_2 будувалось би на припущеннях, що є недопустимим у судових рішеннях.
Крім того, суд зазначає, що із позовом про оскарження процесу приватизації спірної квартири, яка відбулася у 1993 році, ОСОБА_2 звернулась у травні 2024 року, тобто більше ніж 30 років з моменту порушення її прав.
За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.
Згідно з статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін (стаття 75 ЦК УРСР).
Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.
У даній справі з клопотанням про поновлення строку позовної давності сторони не звертались, суд не вбачає підстав для його поновлення.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1.письмовими, речовими і електронними доказами;2.висновками експертів;3) показами свідків. Відповідно до ч.1ст. 77 ЦПК Україниналежними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК Україниобставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підвереджувати іншими засобами доказування.
За правиламист. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, виходячи з принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, розглядаючи справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи і витребуваних судом, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір», суд-
У Х В А Л И В:
Відмовити у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Броварської міської ради Броварського району Київської області, Управління з питань комунальної власності та житла Броварської міської ради Броварського району Київської області, Міністерство оборони України, Київське квартирно-експлуатаційне управління, третя особа:Комунальне підприємство Броварської міської ради Броварського району Київської області «Броварське бюро технічної інвентаризації про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, скасування запису про реєстрацію права власності та визнання права власності.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя Писанець Н.В.