ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2026  м. Дніпро Справа № 908/3340/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого (судді-доповідача): Стефанів Т. В.,
суддів: Демчини Т. Ю., Кошлі А. О.,
розглянувши у порядку письмового провадження
без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНІТ УКРАЇНА" на рішення Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 у справі № 908/3340/25 (суддя Дроздова С. С.)
за позовом: Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" (вул. Кирилівська, 85, м. Київ, 04080, ідентифікаційний код юридичної особи 19480600)
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНІТ УКРАЇНА" (вул. Миколи Краснова, 17, м. Запоріжжя, 69084, ідентифікаційний код юридичної особи 41667937)
про стягнення 56 357 грн 98 коп.,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНІТ УКРАЇНА" про стягнення 19 768 грн 65 коп. заборгованості за спожиту електричну енергію у січні-березні 2019 року, 16 992 грн 58 коп. інфляційних втрат, 19 596 грн 75 коп. 15 % річних.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 у справі № 908/3340/25 позовні вимоги Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНІТ УКРАЇНА" задоволено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНІТ УКРАЇНА" на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" 19768 грн 65 коп. заборгованості за спожиту електричну енергію у січні-березні 2019 року, 16992 грн 58 коп. інфляційних втрат, 19596 грн 75 коп. 15 % річних, 2 422 грн 00 коп. судового збору. 
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі публічного договору про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", який відповідно до статті 64 Закону України "Про ринок електричної енергії" та пункту 3.4.4 глави 3.4 розділу III, пункту 6.2.3 глави 6.2 розділу VI ПРРЕЕ вважається укладеним з початку фактичного постачання електричної енергії споживачу, без необхідності його підписання сторонами у традиційній формі.
Суд встановив, що за даними АТ "Запоріжжяобленерго", на яке покладено функції адміністратора комерційного обліку, ТОВ "ГРАНІТ УКРАЇНА" віднесено до категорії споживачів, постачання електроенергії яким з 01.01.2019 здійснює постачальник "останньої надії" - ДПЗД "Укрінтеренерго", що підтверджується листом АТ "Запоріжжяобленерго" від 29.01.2019 №007-52/1267, а тому відповідач перебував на постачанні у постачальника "останньої надії" у січні-березні 2019 року в межах граничного 90-денного строку, встановленого пунктом 6.2.8 ПРРЕЕ.
Договір про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" є публічним договором приєднання, оприлюдненим позивачем на власному веб-сайті з 27.12.2018 (порядок приєднання, договір та комерційна пропозиція №2), і відповідно до пункту 1.2.9 глави 1.2 розділу I ПРРЕЕ вважається укладеним у визначених законодавством випадках, коли споживач безакцептно приймає його умови; факт споживання електроенергії відповідачем суд визнав таким акцептом.
Суд дійшов висновку, що позивач, на підставі звітів про фактичне споживання електроенергії, отриманих від оператора системи розподілу АТ "Запоріжжяобленерго" (що відповідає його обов`язку за пунктами 5 і 9 частини третьої статті 46 Закону України "Про ринок електричної енергії"), правомірно склав акти купівлі-продажу №000673, №001993 та №002686 за січень, лютий і березень 2019 року та відповідні рахунки на загальну суму заборгованості 19 768,65 грн, які направив відповідачу рекомендованими листами на його юридичну адресу, чим виконав свій обов`язок за договором.
Оскільки відповідач у порушення пункту 2.1 глави 2 Договору, статей 525, 526, 530, 599 ЦК України не здійснив своєчасної та повної оплати спожитої електроенергії, а доказів розірвання договору, оплати заборгованості чи обґрунтованих заперечень проти позову не надав, суд визнав вимогу про стягнення основного боргу доведеною та обґрунтованою.
Щодо похідних вимог суд виходив з того, що відповідно до статті 625 ЦК України та умов Комерційної пропозиції №2 від 27.12.2018, якою встановлено підвищений розмір процентів річних (15%) як інший розмір, погоджений договором, розрахунки позивача щодо 15% річних у сумі 19 596,75 грн за період з 21.02.2019 по 28.10.2025 та інфляційних втрат у сумі 16 992,58 грн за період лютий-вересень 2025 року є арифметично вірними, а відповідні вимоги - обґрунтованими.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ГРАНІТ УКРАЇНА" засобами поштового зв`язку подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 у справі № 908/3340/25, у якій просить скасувати дане рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Апелянт не погоджується з ухваленим рішенням, вважає його прийнятим на підставі не повністю досліджених доказів, з порушенням норм матеріального права та при недотриманні норм процесуального права, з огляду на таке.
Апелянта не було повідомлено про наявність боргу перед ДПЗД "Укрінтеренерго"; ні керівник, ні власник ТОВ "ГРАНІТ УКРАЇНА" не отримували ні копії позовної заяви з додатками, ні ухвали про відкриття провадження у справі. Про існування судового рішення відповідачу стало відомо лише 23 березня 2026 року - після блокування розрахункових рахунків підприємства та зі слів співробітників виконавчої служби, тобто вже після ухвалення рішення та набрання ним законної сили. При цьому вся поштова кореспонденція, яка надходила на підприємство, охороною негайно передавалася власнику, що додатково спростовує факт належного вручення документів. Внаслідок цього відповідач був позбавлений процесуальної можливості подати відзив на позов, надати заперечення та докази на спростування позовних вимог, а справу розглянуто судом першої інстанції без участі відповідача та без з`ясування всіх обставин і належного дослідження поданих позивачем доказів, що є порушенням принципів змагальності та рівності сторін.
Рішення ухвалено на підставі неповно та однобічно досліджених доказів: суд обмежився дослідженням документів, поданих виключно позивачем (акти купівлі-продажу, звіти про споживання), не з`ясувавши та не перевіривши обставини, що спростовують факт споживання електроенергії відповідачем у спірний період.
ТОВ "ГРАНІТ УКРАЇНА" жодного договору з ДПЗД "Укрінтеренерго" не укладало та не підписувало. Договір про постачання електричної енергії був укладений відповідачем у 2018 році виключно з АТ "Запоріжжяобленерго" та ТОВ "Запоріжжяелектропостачання", і ні з ким більше не укладався. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, погоджені сторонами та обов`язкові відповідно до актів цивільного законодавства; за частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов, а відповідно до частин другої, третьої статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. За відсутності договору між ТОВ "ГРАНІТ УКРАЇНА" та ДПЗД "Укрінтеренерго" відсутні й правові підстави для виникнення між ними зобов`язальних правовідносин щодо оплати спожитої електроенергії. Отже, суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин та не застосував закон, який підлягав застосуванню, зокрема статтю 638 ЦК України, у зв`язку з чим прийняв помилкове рішення, яке підлягає скасуванню.
Підприємство ТОВ "ГРАНІТ УКРАЇНА" господарську діяльність не веде з 2016 року. У період з листопада 2018 року по липень 2019 року підприємство було повністю відключене від електропостачання внаслідок крадіжки понад 500 метрів електричного дроту, яким живилося підприємство. Відтак у розрахунковий період січень-березень 2019 року, за який нараховано заборгованість, фактичне споживання електроенергії відповідачем було об`єктивно неможливим, тобто підприємство послугами електропостачання фактично не користувалося.
Позивачем надано суду першої інстанції копії актів купівлі-продажу, складених на підставі даних про фактичне споживання електричної енергії, отриманих від оператора системи розподілу, зокрема: акт №000673 від 31.01.2019 за розрахунковий період січень 2019 року та рахунок №000041667937/07/001/03595 від 09.02.2019 на обсяг 2 210 кВт·год на суму 6 973,46 грн (з ПДВ), направлені відповідачу 12.02.2019; акт №001993 від 28.02.2019 за розрахунковий період лютий 2019 року та рахунок №000041667937/07/002/05606 від 13.03.2019 на обсяг 2 094 кВт·год на суму 6 607,43 грн (з ПДВ), направлені 18.03.2019; акт №002686 від 31.03.2019 за розрахунковий період березень 2019 року та рахунок №000041667937/07/003/06436 від 09.04.2019 на обсяг 1 961 кВт год на суму 6 187,76 грн (з ПДВ), направлені 15.04.2019. Однак жодного із зазначених актів відповідач не отримував, а тому був позбавлений передбаченої договірною процедурою можливості оформити протокол розбіжностей із зазначенням обсягу електроенергії, щодо якого є заперечення. Крім того, територія підприємства огороджена парканом, в`їзд обладнано воротами, на об`єкті постійно перебувала охорона з собаками, і жодна стороння особа не мала доступу до електровимірювального приладу; з урахуванням викладеного, а також факту відключення підприємства від електропостачання у спірний період, залишається невідомим, яким чином співробітниками ДПЗД "Укрінтеренерго" здійснювалася перевірка показників лічильників, що ставить під обґрунтований сумнів достовірність даних, покладених в основу вказаних актів.
На момент звернення ДПЗД "Укрінтеренерго" до суду з позовом строки позовної давності, встановлені законом для стягнення заборгованості за спожиту у січні-березні 2019 року електроенергію, сплинули, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись наведеними нормами матеріального та процесуального права, апелянт вважає, що рішення Господарського суду Запорізької області від 07 січня 2026 року у справі прийнято внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права (позбавлення відповідача можливості реалізувати процесуальні права на подання відзиву та доказів) та з неправильним застосуванням норм матеріального права (статей 626, 628, 638, 639 ЦК України), а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ДПЗД "Укрінтеренерго" в повному обсязі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" подало відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНІТ УКРАЇНА" та вважає її необґрунтованою, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на наступне.
Апелянт стверджує, що жодного договору з позивачем не укладав і не підписував, що суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин та не застосував статтю 638 ЦК України, а також що на момент звернення позивача до суду сплинули строки позовної давності. З цими твердженнями погодитися не можна.
Відносини між учасниками роздрібного ринку електричної енергії врегульовано Законом України "Про ринок електричної енергії" та Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №312 (далі - ПРРЕЕ). Відповідно до статті 4 Закону учасники ринку провадять діяльність на договірних засадах, зокрема шляхом укладення договорів про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії". Частиною першою статті 64 Закону та підпунктом 3.4.2 ПРРЕЕ визначено вичерпний перелік випадків, у яких постачальник "останньої надії" надає послуги з постачання електроенергії споживачам, включаючи випадки невизначення споживачем електропостачальника, зокрема після розірвання договору з попереднім постачальником.
Частиною шостою статті 64 Закону встановлено, що постачальник "останньої надії" здійснює постачання на умовах типового договору, який затверджується Регулятором і є публічним договором приєднання; такий договір, розміщений ДПЗД "Укрінтеренерго" у вільному доступі на власному веб-сайті, відповідає Типовому договору, що є додатком 7 до ПРРЕЕ. Згідно з пунктом 6.2.3 глави 6.2 розділу VI ПРРЕЕ початком постачання електроенергії постачальником "останньої надії" вважається дата припинення постачання попереднім електропостачальником, а договір постачання вважається укладеним з початку фактичного постачання електроенергії такому споживачу.
Отже, між ДПЗД "Укрінтеренерго" та ТОВ "ГРАНІТ УКРАЇНА" виникли договірні правовідносини на підставі публічного договору постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", умови якого відповідач як споживач електроенергії безакцептно прийняв з урахуванням пункту 1.2.9 ПРРЕЕ; фактом споживання електроенергії у постачальника "останньої надії" відповідач підтвердив укладення договору з усіма його невід`ємними додатками, відповідно до яких і було розраховано вартість спожитої електроенергії, а також підстави й порядок нарахування 15 % річних та інфляційних втрат. Посилання апелянта на відключення підприємства від електропостачання у період з листопада 2018 року по липень 2019 року у зв`язку з крадіжкою електричного дроту не підтверджено жодними доказами.
Чинним законодавством не покладено на постачальника "останньої надії" обов`язку самостійно здійснювати перевірку показників засобів комерційного обліку споживачів. Відповідно до пунктів 2 та 8 частини першої статті 46 Закону України "Про ринок електричної енергії" саме оператор системи розподілу забезпечує комерційний облік електроенергії та зобов`язаний надавати учасникам ринку повідомлення про договірні обсяги купівлі-продажу за двосторонніми договорами у порядку, визначеному правилами ринку. До запуску електронної платформи "Датахаб" відповідні функції адміністратора комерційного обліку виконував відповідний оператор системи розподілу (пункт 10 постанови НКРЕКП №312 від 14.03.2018), а підпунктом 29 пункту 2.2 глави 2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії (постанова НКРЕКП №1470 від 27.12.2017) на ліцензіата покладено обов`язок надавати учасникам ринку інформацію, необхідну для виконання ними функцій на ринку. Відповідно до абзацу другого пункту 5.2 глави 5 типового договору про надання послуг з розподілу електричної енергії (додаток 4 до ПРРЕЕ) постачальник має право на отримання від оператора системи розподілу інформації щодо обсягу спожитої електроенергії за переліком комерційних точок обліку.
Таким чином, оператор системи розподілу АТ "Запоріжжяобленерго" щомісяця надавав позивачу дані про фактичне споживання відповідачем електроенергії, на підставі яких і були складені рахунки на оплату за січень-березень 2019 року, а не на підставі самостійної перевірки лічильників співробітниками позивача, як помилково стверджує апелянт.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 з 12.03.2020 на території України встановлено карантин, а Законом України від 30.03.2020 №540-IX розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 12, згідно з яким строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину; закон набрав чинності 02.04.2020. Відповідну правову позицію щодо обчислення продовження строку із 02.04.2020 висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 у справі №910/18489/20 (провадження №12-46гс22). Карантин було скасовано з 24:00 30.06.2023 постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651, тобто позовна давність за час дії карантину продовжувалась з 02.04.2020 до 30.06.2023.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан; Законом України від 15.03.2022 №2120-IX розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 19, за яким строки, визначені зазначеними статтями Кодексу, продовжуються на строк дії воєнного стану (закон набрав чинності 17.03.2022). Оскільки продовження строку не є ані його перериванням, ані зупиненням, строк позовної давності обчислюється у звичайному порядку з відповідним продовженням, якщо він спливає в період дії карантину чи воєнного стану, але до 29.01.2024. Законом України від 08.11.2023 №3450-IX пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України викладено у новій редакції, відповідно до якої на період дії воєнного стану перебіг позовної давності зупиняється (закон набрав чинності 30.01.2024). Отже, строк позовної давності було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а з 30.01.2024 його перебіг зупинився - саме такий правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №603/602/24. Із 04.09.2025 перебіг строків позовної давності поновлено на підставі Закону №4434-IX "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності".
Крім того, розділом "Позовна давність" Комерційної пропозиції №2 від 27.12.2018 сторони, керуючись статтею 259 ЦК України, погодили збільшену договірну позовну давність: п`ять років - для вимог про стягнення основного боргу, два роки - для вимог про стягнення штрафних санкцій (штраф, пеня).
Оскільки заборгованість виникла у січні 2019 року, а перебіг позовної давності з 02.04.2020 неодноразово продовжувався та зупинявся з наведених вище підстав, поновившись лише з 05.09.2025, позивач звернувся до суду з даним позовом у межах строку позовної давності, у тому числі й з урахуванням загального договірного строку тривалістю п`ять років.
На підставі викладеного ДПЗД "Укрінтеренерго" вважає, що оскаржуване рішення Господарського суду Запорізької області від 07 січня 2026 року ухвалено відповідно до норм чинного законодавства та встановлених обставин справи, наведені в апеляційній скарзі аргументи не спростовують обґрунтованих і правомірних висновків суду першої інстанції, не свідчать про порушення чи неправильне застосування судом норм матеріального або процесуального права, а тому не можуть бути підставою для зміни чи скасування ухваленого рішення. У зв`язку з цим просимо відмовити в задоволенні апеляційної скарги ТОВ "ГРАНІТ УКРАЇНА", а рішення Господарського суду Запорізької області від 07 січня 2026 року у справі залишити без змін.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.
Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2026 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Стефанів Т. В., судді: Демчина Т. Ю., Кошля А. О.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.042026 витребувано з Господарського суду Запорізької області матеріали справи № 908/3340/25. Відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження у справі №908/3340/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНІТ УКРАЇНА" на рішення Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 у справі № 908/3340/25 (суддя Дроздова С. С.), залишення апеляційної скарги без руху або її повернення до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів цієї справи.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.05.2026 апеляційну скаргу залишено без руху. Скаржнику наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для надання суду доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду у розмірі 909 грн, надати докази реєстрації електронного кабінету, відповідно до ст. 6 ГПК України.
На виконання вказаної ухвали від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги та долучення до матеріалів апеляційної скарги витребуваних судом доказів. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.06.2026 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "ГРАНІТ УКРАЇНА" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 у справі № 908/3340/25. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНІТ УКРАЇНА" на рішення Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 у справі № 908/3340/25 (суддя Дроздова С. С.). Витребувано матеріали справи №908/3340/25 у Господарського суду Запорізької області. Розгляд справи призначено у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.
Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" виконує функції постачальника "останньої надії" на підставі ліцензії на постачання електричної енергії споживачу, виданої постановою НКРЕКП від 06.11.2018 №1344, та розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.12.2018 №1023-р, відповідно до статті 64 Закону України "Про ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №312 (ПРРЕЕ). Позивача визначено постачальником "останньої надії" на період з 01.01.2019 до 31.12.2025.
За даними АТ "Запоріжжяобленерго", на яке відповідно до пункту 10 постанови НКРЕКП №312 покладено функції адміністратора комерційного обліку, ТОВ "ГРАНІТ УКРАЇНА" віднесено до категорії споживачів, постачання електроенергії яким з 01 січня 2019 року здійснює постачальник "останньої надії", що підтверджується листом АТ "Запоріжжяобленерго" від 29.01.2019 №007-52/1267. З огляду на встановлений пунктом 6.2.8 ПРРЕЕ граничний строк постачання (не більше 90 днів), суд встановив, що відповідач перебував на постачанні електроенергії у постачальника "останньої надії" саме у січні-березні 2019 року.
Судом встановлено, що з 27.12.2018 позивач, як постачальник "останньої надії", розмістив на своєму офіційному веб-сайті www.uie.kiev.ua порядок приєднання до умов договору, договір про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії" та комерційну пропозицію №2 від 27.12.2018 (додаток 1 до договору), чим виконав вимоги підпункту 5.7 пункту 5.4.2 ПРРЕЕ щодо оприлюднення типового договору. Суд визнав, що зазначений договір є публічним договором приєднання, який відповідно до пункту 1.2.9 глави 1.2 розділу I, пункту 3.4.4 глави 3.4 розділу III та пункту 6.2.3 глави 6.2 розділу VI ПРРЕЕ, а також статей 633, 634, 641, 642 ЦК України вважається укладеним з початку фактичного постачання електроенергії споживачу, без потреби у підписанні окремого письмового документа, а споживач приймає його умови безакцептно самим фактом споживання електроенергії.
Судом встановлено, що на виконання договору, за даними оператора системи розподілу АТ "Запоріжжяобленерго" про фактичне споживання електроенергії, позивачем складено та надіслано відповідачу рекомендованими листами на його юридичну адресу: - акт №000673 купівлі-продажу електроенергії за січень 2019 року від 31.01.2019 та рахунок №000041667937/07/О01/03595 від 09.02.2019 на обсяг 2 210 кВт·год на суму 6 973,46 грн (з ПДВ), надіслані 12.02.2019; - акт №001993 купівлі-продажу електроенергії за лютий 2019 року від 28.02.2019 та рахунок №000041667937/07/О02/05606 від 13.03.2019 на обсяг 2 094 кВт·год на суму 6 607,43 грн (з ПДВ), надіслані 18.03.2019; - акт №002686 купівлі-продажу електроенергії за березень 2019 року від 31.03.2019 та рахунок №000041667937/07/О03/06436 від 09.04.2019 на обсяг 1 961 кВт·год на суму 6 187,76 грн (з ПДВ), надіслані 15.04.2019.
На підставі викладеного суд встановив, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання з постачання електроенергії, а загальний розмір заборгованості відповідача за спожиту у січні-березні 2019 року електроенергію становить 19 768,65 грн.
Відповідач в порушення пункту 2.1 глави 2 договору не здійснив своєчасної та повної оплати спожитої електроенергії, внаслідок чого утворилася вказана заборгованість; доказів оплати заборгованості чи розірвання договору відповідачем суду не надано.
Судом також встановлено, що з метою досудового врегулювання спору позивач 08.04.2025 направив на електронну адресу відповідача претензію-вимогу від 27.03.2025 №44/11-010517 на суму 19 768,65 грн, яка була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.
Крім того, судом встановлено, що умовами розділу "Додаткові зобов`язання Споживача" Комерційної пропозиції №2 від 27.12.2018 сторони погодили підвищений розмір відповідальності за прострочення грошового зобов`язання - 15 % річних від простроченої суми (замість визначених частиною другою статті 625 ЦК України 3 %), а також індексацію суми боргу з урахуванням інфляції за весь час прострочення. На підставі наведеного суд встановив, що здійснений позивачем розрахунок 15 % річних у сумі 19 596,75 грн за період з 21.02.2019 по 28.10.2025 та інфляційних втрат у сумі 16 992,58 грн за період лютий-вересень 2025 року є арифметично вірним.
За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНІТ УКРАЇНА" на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" 19 768 грн 65 коп. заборгованості за спожиту електричну енергію у січні-березні 2019 року, 16 992 грн 58 коп. інфляційних втрат, 19 596 грн 75 коп. 15 % річних, 2 422 грн 00 коп. судового збору.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції
Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Предметом апеляційного оскарження у даній справі є рішення Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 у справі № 908/3340/25, яким позовні вимоги Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНІТ УКРАЇНА" задоволено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНІТ УКРАЇНА" на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" 19768 (дев`ятнадцять тисяч сімсот шістдесят вісім) грн 65 коп. заборгованості за спожиту електричну енергію у січні-березні 2019 року, 16992 (шістнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто дві) грн 58 коп. інфляційних втрат, 19596 (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто шість) грн 75 коп. 15 % річних, 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 00 коп. судового збору. 
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду та вважає оскаржуване рішення законним і обґрунтованим з огляду на таке.
Колегія суддів виснує, що суд першої інстанції правильно кваліфікував спірні правовідносини як такі, що виникли на підставі публічного договору про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії". Відповідно до частини шостої статті 64 Закону України "Про ринок електричної енергії" такий договір є публічним договором приєднання, що укладається на умовах типового договору, затвердженого Регулятором. Позивачем, як це встановлено судом, договір, комерційну пропозицію №2 та порядок приєднання оприлюднено на власному офіційному веб-сайті з 27.12.2018, чим виконано вимоги підпункту 5.7 пункту 5.4.2 ПРРЕЕ.
Суд обґрунтовано застосував пункт 1.2.9 глави 1.2 розділу I, пункт 3.4.4 глави 3.4 розділу III та пункт 6.2.3 глави 6.2 розділу VI ПРРЕЕ, згідно з якими договір постачання електроенергії постачальником "останньої надії" вважається укладеним з моменту фактичного початку постачання електроенергії споживачу, без необхідності підписання окремого письмового документа. Це положення кореспондується зі статтями 633, 634, 641, 642 ЦК України щодо приєднання до публічного договору та є спеціальною нормою щодо порядку укладення договорів у сфері енергопостачання. Позиція апелянта про те, що договір не укладався, оскільки був відсутній підписаний документ, не спростовує встановленого судом факту укладення договору саме шляхом конклюдентних дій (фактичного споживання електроенергії), а тому обґрунтовано відхилена судом першої інстанції.
Суд правильно встановив, що обсяг спожитої відповідачем електроенергії визначався не самим позивачем довільно, а на підставі офіційних даних оператора системи розподілу АТ "Запоріжжяобленерго", який відповідно до пунктів 5, 9 частини третьої статті 46 Закону України "Про ринок електричної енергії" зобов`язаний надавати учасникам ринку відповідну інформацію. На підставі цих даних позивачем правомірно складено акти купівлі-продажу №000673, №001993, №002686 та відповідні рахунки, які було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією на його юридичну адресу, тобто у спосіб, передбачений договором та законодавством. Оскільки відповідач не скористався передбаченим договором механізмом оформлення протоколу розбіжностей у разі незгоди з актами, суд обґрунтовано визнав визначений позивачем обсяг та вартість спожитої електроенергії доведеними.
Суд першої інстанції правильно застосував статті 525, 526, 530, 599, 651 ЦК України, встановивши, що відповідач в порушення умов пункту 2.1 глави 2 договору не здійснив своєчасної оплати спожитої електроенергії, доказів розірвання договору чи погашення заборгованості не надав. За таких обставин вимога про стягнення основного боргу у розмірі 19 768,65 грн є законною.
Так само правильним є висновок суду щодо стягнення 15 % річних та інфляційних втрат: суд обґрунтовано встановив, що сторони на підставі частини другої статті 625 ЦК України погодили в Комерційній пропозиції №2 підвищений (порівняно із законодавчо визначеними 3 %) розмір відповідальності за прострочення грошового зобов`язання - 15 % річних, а також індексацію суми боргу на індекс інфляції за весь час прострочення. Розрахунок цих сум перевірено судом і визнано арифметично вірним, що відповідачем в установленому порядку не спростовано.
Суд першої інстанції правильно застосував частину третю статті 13 та частину третю статті 74 ГПК України щодо змагальності процесу та обов`язку кожної сторони довести обставини, на які вона посилається. Позивач надав належні докази на підтвердження заборгованості (акти, рахунки, докази їх направлення, комерційну пропозицію), тоді як відповідач не скористався своїм процесуальним правом спростувати ці докази, надати докази оплати або обґрунтовані заперечення проти позову. За таких обставин висновок суду про доведеність позовних вимог повністю узгоджується з принципом змагальності сторін та стандартами обґрунтування судових рішень, сформованими Європейським судом з прав людини у справах "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України", якими, зокрема, визначено, що обов`язок суду обґрунтовувати рішення не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент сторони.
Апелянт помилково виходить із загальних положень статей 626, 628, 638, 639 ЦК України про договір як домовленість сторін у певній формі, ігноруючи спеціальне регулювання порядку укладення договору постачання електроенергії постачальником "останньої надії". Відповідно до частини шостої статті 64 Закону України "Про ринок електричної енергії" такий договір є публічним договором приєднання, який укладається без підписання окремого документа сторонами. Згідно з пунктом 1.2.9 глави 1.2 розділу I, пунктом 3.4.4 глави 3.4 розділу III та пунктом 6.2.3 глави 6.2 розділу VI ПРРЕЕ, а також статтями 633, 634, 641, 642 ЦК України, договір постачання електроенергії постачальником "останньої надії" вважається укладеним з початку фактичного постачання електроенергії споживачу, а споживач приймає його умови безакцептно самим фактом споживання. Позивач розмістив договір, комерційну пропозицію №2 та порядок приєднання на своєму офіційному веб-сайті з 27.12.2018, чим виконав обов`язок, встановлений підпунктом 5.7 пункту 5.4.2 ПРРЕЕ. Отже, посилання апелянта на статтю 638 ЦК України як на загальну норму є юридично помилковим, оскільки в даному випадку підлягала застосуванню спеціальна норма - стаття 64 Закону України "Про ринок електричної енергії", яку суд першої інстанції застосував правильно. Той факт, що апелянт мав інший договір з АТ "Запоріжжяобленерго" та ТОВ "Запоріжжяелектропостачання", не виключає виникнення окремих правовідносин з постачальником "останньої надії" в силу прямої вказівки закону та за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 64 Закону (зокрема, необрання споживачем електропостачальника).
Твердження апелянта про повне відключення підприємства від електропостачання з листопада 2018 року по липень 2019 року внаслідок крадіжки кабелю не підкріплено жодним доказом - ані актом про пошкодження мережі, ані зверненням до правоохоронних органів, ані листуванням з оператором системи розподілу щодо відновлення постачання. Натомість за даними самого оператора системи розподілу АТ "Запоріжжяобленерго", яке відповідно до пунктів 5, 9 частини третьої статті 46 Закону України "Про ринок електричної енергії" зобов`язане надавати учасникам ринку інформацію про обсяги розподіленої електроенергії, підприємством фактично споживалася електроенергія у січні-березні 2019 року в обсягах 2 210, 2 094 та 1 961 кВт·год відповідно. Голослівне заперечення факту споживання без будь-яких доказів не може спростувати офіційні дані ліцензованого суб`єкта, на підставі яких складено акти купівлі-продажу.
Посилання на огорожу, ворота та охорону з собаками як на обставину, що виключає доступ до вимірювального приладу, не спростовує механізму фіксації обсягів споживання, встановленого законодавством: облік здійснюється не шляхом фізичного доступу представників постачальника до лічильника на об`єкті споживача, а на підставі даних оператора системи розподілу, отриманих у порядку, визначеному Кодексом комерційного обліку. Чинним законодавством не покладено на постачальника "останньої надії" обов`язку самостійно перевіряти показники засобів обліку споживачів. Відтак довід про неможливість доступу сторонніх осіб до лічильника не має правового значення для оцінки достовірності актів купівлі-продажу, складених на підставі офіційних даних ОСР.
Матеріалами справи підтверджується, що акти купівлі-продажу №000673, №001993, №002686 та відповідні рахунки на оплату направлялися відповідачу рекомендованими листами на його юридичну адресу 12.02.2019, 18.03.2019 та 15.04.2019 відповідно, тобто у спосіб, передбачений договором. Направлення кореспонденції рекомендованим листом на юридичну адресу суб`єкта господарювання є належним повідомленням незалежно від факту фактичного отримання адресатом, оскільки ризик неотримання кореспонденції за належно зареєстрованою юридичною адресою покладається на самого суб`єкта господарювання. Довід апелянта про те, що вся пошта передавалася охороною власнику, а отже мала бути отримана, є внутрішньо суперечливим і не спростовує факту належного направлення позивачем документів.
Питання належності повідомлення учасника справи про розгляд позову є процесуальним питанням, яке підлягає оцінці за матеріалами справи щодо вручення судової кореспонденції за юридичною адресою відповідача в реєстрі, а не за твердженнями апелянта про суб`єктивну обізнаність керівництва підприємства. За відсутності доказів порушення судом порядку повідомлення учасників справи, встановленого процесуальним законом, цей довід сам по собі не є підставою для скасування рішення по суті спору.
Перебіг строків позовної давності, що розпочався з моменту виникнення заборгованості у 2019 році, був продовжений на період дії карантину, встановленого з 12.03.2020 постановою Кабінету Міністрів України №211 (пункт 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, введений Законом №540-IX), - до 30.06.2023, а надалі - на період дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 (пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України в редакціях Законів №2120-IX та №3450-IX), - до 29.01.2024, після чого перебіг строку зупинився, а з 04.09.2025 - поновився на підставі Закону №4434-IX. Відповідна методика обчислення продовження та зупинення позовної давності підтверджена постановами Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2023 у справі №910/18489/20 та від 02.07.2025 у справі №603/602/24. Крім того, розділом "Позовна давність" Комерційної пропозиції №2 від 27.12.2018 сторони на підставі статті 259 ЦК України погодили збільшений договірний строк позовної давності - п`ять років для вимог про стягнення основного боргу. З урахуванням наведеного строку продовження та зупинення позовної давності, а також договірного збільшеного строку, позивач звернувся до суду з позовом у межах строку позовної давності, а тому цей довід апелянта є необґрунтованим.
Колегія суддів констатує, що наведені апелянтом доводи не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин щодо виникнення договірних правовідносин на підставі публічного договору постачання електроенергії постачальником "останньої надії", фактичного споживання електроенергії у спірний період за даними оператора системи розподілу, належного направлення відповідачу актів купівлі-продажу та рахунків, а також не свідчать про сплив строку позовної давності. Апелянтом не надано жодних доказів на підтвердження власних тверджень (про відключення від електропостачання, про неотримання судової кореспонденції), тоді як позивачем надано достатні та належні докази на підтвердження позовних вимог. 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а також те, що доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 у справі № 908/3340/25 слід залишити без змін.

Судові витрати.
Відповідно до статті 129 ГПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАНІТ УКРАЇНА" на рішення Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 у справі № 908/3340/25 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 07.01.2026 у справі № 908/3340/25 - залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя Т. В. СТЕФАНІВ

Суддя А. О. КОШЛЯ

Суддя Т. Ю. ДЕМЧИНА