| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/23134/24 Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В., Вівдиченко Т.Р.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби в м. Києві про визнання протиправними дій,-
В С Т А Н О В И Л А:
До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, у якому просила суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не складення подання про повернення помилково сплаченого збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі одного відсотка від договірної вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 50966,00 грн;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві сформувати та видати ОСОБА_1 , для подачі до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві подання про повернення суми збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна за договором купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 08.02.2023 у сумі 50966,00 (п`ятдесят тисяч дев`ятсот шістдесят шість) грн.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року позов задоволено.
Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нову постанову, про відмову у задоволенні позову. 
Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, введення в України воєнного стану та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 08.02.2023 ОСОБА_1 вперше придбала нерухоме майно, а саме квартиру за адресою : АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрущенко Л.М., зареєстрованим в реєстрі за №76.
Право власності в Державному реєстрі речових прав зареєстровано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрущенко Л.М., 08.02.2023, номер відомостей про речове право: 49180714.
При нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу квартири від 08.02.2023 №76 ОСОБА_1 було сплачено збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна в розмірі 1% від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу, в сумі 50 966 грн. 00 коп, що підтверджується квитанцією від 08.02.2023 №0266910019.
У подальшому позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою від 13.09.2023 про повернення йому коштів у розмірі 50 966 грн. як безпідставно сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування при придбанні житла вперше.
Відповідач надав лист-відповідь, у якому відмовлено у поверненні коштів посилаючись на відсутність підстав для повернення збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна. Також вказавши, що відсутні підстави для задоволення заяви у зв`язку з відсутністю довідки про невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду (довідки з місць проживання після 1992 року).
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до вимог статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.
Порядок справляння та використання збору на обов`язкове державне пенсійне страхування визначає Закон України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.
Нерухомим майном визнається жилий будинок або його частина, квартира, садовий будинок, дача, гараж, інша постійно розташована будівля, а також інший об`єкт, що підпадає під визначення групи 3 основних засобів та інших необоротних активів згідно з Податковим кодексом України.
Пунктом 8 статті 2 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», встановлено, що об`єктом оподаткування для платників збору, визначених п.9 ст.1 цього Закону є вартість нерухомого майна, зазначена в договорі купівлі-продажу такого майна.
Згідно з пунктом 15-1 Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 №1740 (далі по тексту - Порядок), збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1% від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.
Пунктом 15-3 Порядку, передбачено, що нотаріальне посвідчення або реєстрація на біржі договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.
Таким чином, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування в обов`язковому порядку сплачується фізичними особами - покупцями нерухомого майна; проте, із загального правила про обов`язковість сплати збору при придбанні нерухомого майна законодавцем встановлено два винятки - громадяни, які придбавають житло і перебувають на черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.
Пункт 18 Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.98 № 1740, передбачає, що повернення помилково або надміру сплачених сум збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій здійснюється у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України та нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання, щодо повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.
Згідно з п. 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов`язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. Подання подається до органу казначейства за формою, передбаченою нормативно-правовими актами з питань повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів, або в довільній формі на офіційному бланку установи за підписом керівника установи (його заступника відповідно до компетенції), скріпленим гербовою печаткою (у разі наявності) або печаткою із найменуванням та ідентифікаційним кодом установи, з обов`язковим зазначенням такої інформації: обґрунтування необхідності повернення коштів з бюджету, найменування платника (суб`єкта господарювання), код за ЄДРПОУ (для юридичної особи) або прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та мають відмітку у паспорті), сума платежу, що підлягає поверненню, дата та номер документа на переказ, який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.
Підпунктом 7 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 №460/2011/, передбачено, що казначейство України здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень до бюджету.
Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, до повноважень Казначейства належить здійснення казначейського обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого в Національному банку України. У межах реалізації зазначених повноважень Казначейство, зокрема, здійснює повернення коштів, які були помилково або надміру зараховані до бюджету, на підставі подання органів, уповноважених здійснювати контроль за справлянням відповідних бюджетних надходжень.
Отже, враховуючи наведене правове регулювання та встановлені у справі обставини, колегія суддів дійшла висновку, що позивач безпідставно сплатив збір на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у розмірі одного відсотка від вартості придбаного ним нерухомого майна, оскільки обов`язок зі сплати такого платежу у нього був відсутній. За таких обставин зазначені кошти, сплачені при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу житла, придбаного вперше, підлягають поверненню у порядку, визначеному чинним законодавством.
З огляду на те, що повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, здійснюється виключно на підставі подання органу, який контролює справляння відповідних бюджетних надходжень, а таким органом у спірних правовідносинах є Пенсійний фонд України, саме на Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві покладено обов`язок щодо підготовки та направлення до органів Державної казначейської служби України подання про повернення позивачу помилково сплачених коштів.
Разом із тим відсутність законодавчо врегульованого механізму перевірки інформації щодо того, чи придбав громадянин житло вперше, не може бути правовою підставою для відмови у поверненні коштів, які були сплачені помилково.
За відсутності належного правового механізму перевірки зазначених відомостей саме на державу в особі Пенсійного фонду України як суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок довести, що в конкретному випадку особа, яка сплатила збір на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше. Запроваджуючи відповідне нормативне регулювання, держава зобов`язана забезпечити його ефективне функціонування. У разі ж невиконання такого обов`язку негативні наслідки недосконалості правового регулювання не можуть покладатися на особу, права якої підлягають захисту.
Колегія суддів також зазначає, що відсутність в Україні єдиної системи реєстрації прав на нерухоме майно та неможливість Пенсійного фонду України або його територіальних органів перевірити факт придбання конкретною особою житла вперше не може ставитися у провину такій особі. Неврегульованість державою порядку реалізації законодавчо встановлених норм не повинна призводити до обмеження чи порушення прав громадян, які такими нормами наділені.
При вирішенні цього спору колегія суддів також враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішеннях у справах «Lelas v. Croatia», «Pincovб and Pinc v. The Czech Republic», «Gashi v. Croatia» та «Trgo v. Croatia», у яких розкрито зміст принципу належного урядування. Відповідно до зазначеної практики державні органи, які не забезпечили належного функціонування або дотримання встановлених ними ж процедур, не можуть отримувати вигоду від власних протиправних дій чи бездіяльності або уникати виконання покладених на них обов`язків. Ризик допущених державним органом помилок має нести сама держава, а не особа, права якої такими помилками порушуються.
Оскільки саме держава не забезпечила створення належного механізму встановлення факту придбання особою нерухомого майна вперше, який би гарантував юридичну визначеність у правовідносинах, пов`язаних із реалізацією майнових прав громадян, негативні наслідки такої бездіяльності не можуть покладатися на позивача, а мають нестися державою.
За таких обставин доводи відповідача про неможливість перевірити інформацію щодо того, чи придбав позивач квартиру вперше, як підставу для відмови у поверненні помилково сплаченого збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Колегія суддів зауважує, що рішення суб`єкта владних повноважень мають ґрунтуватися на оцінці всіх фактичних обставин, що мають значення для об`єктивного вирішення питання в межах дискреційних повноважень такого суб`єкта. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Отже, вимоги апелянта є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
За наслідком апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

Т.Р. Вівдиченко