Справа № 523/15639/26
Провадження №2/523/8310/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" вересня 2026 р. м.Одеса
Пересипський районний суд м. Одеси у складі
головуючої судді - Середи І.В., 
за участю секретаря – Ячменьової Д.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
УСТАНОВИВ:
17 липня 2026 року до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла позовна заява ТОВ «ФК «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 21286 грн за кредитним договором № 5681248 від 15 липня 2025 року, укладеним між відповідачкою та ТОВ «Лінеура Україна», право вимоги за яким набув позивач.
Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 15 липня 2025 року ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачка уклали договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 5681248 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, за яким Товариство перерахувало останній грошові кошти у розмірі 7500 грн на її банківську карту на визначених договором умовах, проте відповідачка належним чином свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів не виконувала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.
У подальшому на підставі договору факторингу позивач набув право грошової вимоги за кредитним зобов`язанням відповідачки, у зв`язку з чим просить стягнути з неї на його користь кредитну заборгованість у розмірі 21286 грн разом з понесеними судовими витратами.
23 липня 2026 року після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідачки відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні).
20 серпня 2026 року від відповідачки надійшов відзив на позов, в якому вона позовні вимоги визнає частково, вважаючи заявлений розмір заборгованості необґрунтованим, неспівмірним із основною сумою боргу та таким, що не відповідає принципам розумності, добросовісності та справедливості. У зв`язку з чим відповідачка просила суд витребувати детальний розрахунок заборгованості, належні докази переходу права вимоги до позивача, перевірити правомірність нарахування штрафних санкцій та зменшити їх.
21 серпня 2021 року позивач надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідає вимогам ч.2. ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та має всі необхідні реквізити для первинних документів. Нарахування процентів за користування кредитом, відображені в наданому розрахунку, відбувались згідно з погодженими умовами кредитного договору № 5681248 протягом строку кредитування, при цьому позивач жодних нарахувань не здійснював, вимогу про стягнення неустойки не заявляє.
Підписавши кредитний договір, позичальниця надала свою згоду на сплату усіх зазначених у ньому платежів, які були визначені за взаємною згодою сторін та недійсними не визнавалися.
При цьому позивач звертає увагу, що відповідачка не надала власного розрахунку заборгованості, а також доказів, що спростовують правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості, а тому її доводи про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.
З матеріалів справи встановлено, що 15 липня 2025 року ОСОБА_1 уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» у електронній формі договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 5681248, відповідно до умов якого Товариство надало відповідачці грошові кошти у сумі 7500 грн зі сплатою процентів за користування кредитом за стандартною процентною ставкою 0,95 % у день у межах строку кредиту, та за зниженою процентною ставкою 0,57 % у день за умовами договору п. 1.4.2, а також разової комісії за надання кредиту у розмірі 750 грн строком користування на 360 днів до 09 липня 2026 року, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит відповідно до графіку платежів, сплачувати проценти з періодичністю кожні 30 днів відповідно до Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (додаток № 1 до договору).
Відповідно до п. 1.3 Кредитного договору строк кредиту склав 360 днів. Дата повернення кредиту вказується у Графіку платежів, що є Додатком № 1 до цього Договору із зазначенням щомісячних сум і видів платежів за кредитом.
Кредитний договір укладався за допомогою ІТС Товариства, електронна ідентифікація відповідачки здійснювалася при вході клієнта в особистий кабінет шляхом перевірки Товариством правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого на номер мобільного телефону відповідачки, вказаний при вході. Текст договору, підписаний Товариством аналогом власноручного підпису уповноваженої особи та відтиску печатки Товариства, направлявся в особистий кабінет відповідачки для ознайомлення та підписання. Договір був підписаний одноразовим ідентифікатором 46286 15 липня 2025 року о 12:19:08 годині.
Усі основні умови кредитування були відображені у паспорті споживчого кредиту, який був надісланий відповідачці для ознайомлення у особистий кабінет клієнта та підписаний нею у електронному вигляді одноразовим ідентифікатором 37954 15 липня 2025 року о 12:18:18 до підписання договору про надання споживчого кредиту.
У той же день о 12:20:12 годині позивач здійснив переказ грошових коштів в сумі 7500 грн на платіжну картку відповідачки НОМЕР_1 через ТОВ «Універсальні платіжні рішення» на підставі договору на переказ коштів ФК-П-19/03-01 від 12.03.2019.
Відповідачка прийняла вказані кредитні кошти.
Однак свої зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за користування грошима відповідно до графіку платежів належним чином не виконувала, сплативши лише на загальну суму 4204,26 грн, з яких 0,1 грн зараховано у рахунок основного боргу за кредитом, 3454,25 грн – у рахунок процентів за користування кредитом та 750 грн – у рахунок комісії за надання кредиту.
Відповідно до розрахунку суми заборгованості, який зазначений в позовній заяві, борг відповідачки перед ТОВ «Лінеура Україна» станом на 01 червня 2026 року становить 24022 грн, з яких 7499,99 грн – заборгованість за тілом кредиту, 13786,01 грн – заборгованість за несплаченими відсотками, які нараховувалися з 15 липня по 14 серпня 2025 року за зниженою процентною ставкою 0,57 % у день за умовами договору п. 1.4.2 та з 15 серпня 2025 року по 25 березня 2026 року - за стандартною процентною ставкою 0,95 % у день, 2736 грн – заборгованість за штрафними санкціями.
25 березня 2026 року ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «ЕЙС» уклали договір факторингу №25032026-ЕЙС/ЛІНЕУРА, за умовами якого позивачеві відступлено право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором на загальну суму 24022 грн відповідно до реєстру боржників б/н та акту прийому-передачі реєстру боржників від 25 березня 2026 року.
Розрахунок заборгованості, підготовлений первісним кредитором, при цьому позивач не здійснював жодних нарахувань за кредитним зобов`язанням відповідачки та не заявляє вимогу про стягнення штрафних санкцій.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
За правилами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України), у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як судом було встановлено відповідачка ознайомилася з умовами договору та інформацією про вартість кредиту і суми, які вона має сплатити протягом строку визначеного умовами, погодилася з ними, та отримала кредит зі строком повернення 09 липня 2026 року, однак до теперішнього часу не повернула вказані кошти, чим порушила зобов`язання.
Слід звернути увагу на те, що діє свобода договору сторін і відповідач погодив розмір процентів, який відноситься до основного боргу і не є мірою відповідальності, тому нормами цивільного законодавства не передбачено їх зменшення.
На підставі викладеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, беручи до уваги недопустимість односторонньої відмови від виконання договірного зобов`язання, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення боргу за кредитом в розмірі 21286 грн підлягають задоволенню, так як фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, що є порушенням грошового зобов`язання.
Заперечуючи проти розрахунку заборгованості, відповідачка власного розрахунку заборгованості суду не надала. 
Доводи відповідачки не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи та спростовуються письмовими доказами.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
За нормами ст.137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження витрат правничої допомоги позивачем надано договір надання правничої допомоги № 20/01/25-01 від 20 січня 2025 року, укладеним між позивачем та Адвокатським бюро «Тимошенко та партнери», а також Додаткову угоду до нього № 25771559606 від 25 травня 2026 року, акт прийому-передачі наданих послуг, в якому зафіксовано перелік та вартість наданих послуг стосовно відповідачки, зокрема: вивчення матеріалів справи: 1 год.- 1000 грн; складання позовної заяви: 2 год.- 5000 грн, підготовка адвокатського запиту про зарахування кредитних коштів за кредитним договором: 1 год. – 500 грн, підготовка та подача клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів за кредитним договором: 1 год. – 500 грн.
Ураховуючи вказані норми, нескладність справи, розгляд якої здійснено судом в порядку спрощеного провадження, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення правничої допомоги підлягає частковому задоволенню у розмірі 3000 грн.
При вирішенні питання про стягнення правничої допомоги судом враховано правові висновки Верховного Суду у справах № 755/9215/15-ц, № 922/445/19. 
Згідно зі ст.ст. 137, 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача також слід стягнути судовий збір, сплачений за подачу позову в розмірі 2662,40 грн, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 279, 354-355 ЦПК України –
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити .
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» (код ЄДРПОУ: 42986956, місцезнаходження: вул. Ю. Поправки, 6, м. Київ, 02094) заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 5681248 від 15 липня 2025 року у розмірі 21286 грн, з яких 7499,99 грн – заборгованість за тілом кредиту, 13786,01 грн – заборгованість за несплаченими відсотками, а також судовий збір у розмірі 2662,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.
Рішення складено 11 вересня 2026 року.

Суддя