ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6424/26 Справа № 201/3491/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Демидова С.О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 12 березня 2026 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», третя особа – Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро», про захист прав споживачів, –

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2025 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» (далі – ТОВ «Українське бюро кредитних історій»), третя особа – Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі – АТ «Банк Кредит Дніпро»), про захист прав споживачів.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що перевіряючи свою кредитну історію на сайті ТОВ «Українське бюро кредитних історій» ним було виявлено, що в його кредитній історії міститься інформація про активні кредити, зокрема, за іпотечним кредитом № SR4450145 від 01 вересня 2018 року в розмірі 39 578,30 доларів США.

Позивач вказував, що він ніколи не укладав даного кредитного договору.

На адвокатський запит від 03 березня 2025 року AT «Банк Кредит Дніпро» листом від 07 березня 2025 року № 20-3765 повідомив, що потрібно зазначити правильні реквізити договору, а саме: дати договору, його номеру та назви, проте йому дана інформація не відома, так як договір іпотеки № SR4450145 від 01 вересня 2018 року не укладався.

Оскільки він не укладав кредитного договору № SR4450145 від 01 вересня 2018 року, а відтак не надавав своєї письмової згоди на поширення інформації для формування кредитної історії за таким договором, а тому вважав, що внесення відповідачем такої інформації до його кредитної історії є безпідставним.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд зобов`язати відповідача вилучити з усіх баз даних, володільцем/держателем/ розпорядником тощо яких є ТОВ «Українське бюро кредитних історій», інформацію про ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) як позичальника (боржника) АТ «Банк Кредит Дніпро» та про наявність у нього заборгованості перед АТ «Банк Кредит Дніпро» за іпотечним договором № SR4450145 від 01 вересня 2018 року в розмірі 39 578,30 доларів США.

Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 12 березня 2026 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  – відмовлено.

У поданій 11 квітня 2026 року апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що з наданих AT «Банк Кредит Дніпро» доказів вбачається, що на веб-сайті ТОВ «Українське бюро кредитних історій» містяться відомості саме про договір про обслуговування міжнародної банківської пластикової картки № НОМЕР_2 від 21 жовтня 2005 року, укладений між AT «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 (ідентифікатор угоди SR4450145).

На підтвердження відсутності заборгованості ОСОБА_1 за договором про обслуговування міжнародної банківської пластикової картки № НОМЕР_2 від 21 жовтня 2005 року стороною позивача було надано суду рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2016 року у справі № 201/10825/15-ц, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року та постановою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року, яким у задоволенні позову AT «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 було відмовлено. Рішення суду набрало законної сили.

Тому позивач вважав, що судовим рішенням у справі № 201/10825/15-ц, яке набрало законної сили встановлено преюдиційні факти відсутності у заборгованості ОСОБА_1 за договором про обслуговування міжнародної банківської пластикової картки № НОМЕР_2 від 21 жовтня 2005 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на сайті ТОВ «Українське бюро кредитних історій» Самсоновим Д.В. було виявлено, що в його кредитній історії міститься інформація про активні кредити, зокрема, за іпотечним кредитом № SR4450145 від 01 вересня 2018 року в розмірі 39 578,30 доларів США.

Позивач зазначав, що він ніколи не укладав даного кредитного договору.

Вважав доцільним зобов`язати відповідача вилучити з усіх баз даних, володільцем/держателем/ розпорядником тощо яких є ТОВ «Українське бюро кредитних історій», інформацію щодо нього як позичальника (боржника) AT «Банк Кредит Дніпро» та про наявність у нього заборгованості перед AT «Банк Кредит Дніпро» за іпотечним договором № SR4450145 від 01 вересня 2018 року в розмірі 39 578,30 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем на підтвердження своїх вимог не надано суду належних та допустимих доказів про відсутність зобов`язань перед AT «Банк Кредит Дніпро».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію визначаються Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» ведення кредитної історії – діяльність Бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію. Користувач Бюро – юридична або фізична особа – суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до Договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію. Кредитний правочин - правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів Користувачу протягом певного часу в майбутньому (в тому числі договір страхування або купівлі-продажу майна з відстроченням платежу).

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону; відомості державних реєстрів, інформація з інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел за винятком відомостей (інформації), що становлять державну таємницю.

У статті 7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» визначено, що кредитна історія серед іншого містить такі відомості про грошове зобов`язання суб`єкта кредитної історії: а) відомості про кредитний правочин та зміни до нього (номер і дата укладання правочину, сторони, вид правочину); б) сума зобов`язання за укладеним кредитним правочином; в) вид валюти зобов`язання; г) строк і порядок виконання кредитного правочину; ґ) відомості про розмір погашеної суми та остаточну суму зобов`язання за кредитним правочином; д) дата виникнення прострочення зобов`язання за кредитним правочином, його розмір і стадія погашення; е) відомості про припинення кредитного правочину та спосіб його припинення (у тому числі за згодою сторін, у судовому порядку, гарантом тощо); є) відомості про визнання кредитного правочину недійсним і підстави такого визнання. Кредитна історія також містить інформацію про суб`єкта кредитної історії, яка складається із сукупності документованої інформації про особу з державних реєстрів, інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел: а) наявність заборгованості за податками та обов`язковими платежами; б) рішення судів, що стосуються виникнення, виконання та припинення зобов`язань за укладеним кредитним правочином; в) рішення судів та органів виконавчої влади, що стосуються майнового стану суб`єкта кредитної історії; г) інші відомості, що впливають на спроможність виконання суб`єктом кредитної історії власних зобов`язань.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» бюро вилучає з кредитної історії: 1) інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, договору або визнання їх недійсними; 2) всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього; 3) інформацію, яка передбачена пунктами 2-4 частини першої статті 7, у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії.

Бюро має право за участю користувача здійснювати звірення інформації, яка була надана цим користувачем для формування кредитної історії, та вносити до неї зміни на умовах і в порядку, передбачених цим законом та договором.

Бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного правочину.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності зобов`язань перед AT «Банк Кредит Дніпро».

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» суб`єкт кредитної історії має право звернутися до Бюро з письмовою заявою у разі незгоди з інформацією, що складає його кредитну історію, за винятком інформації про кредитний бал. Заява має включати коментар обсягом не більше ніж 100 слів щодо інформації, що заперечується.

Бюро при отриманні заяви від суб`єкта кредитної історії зобов`язане на час перевірки інформації позначити кредитну історію такого суб`єкта кредитної історії відповідною позначкою та протягом п`яти робочих днів з дня отримання заяви звернутися до Користувача, який надав інформацію, що заперечується, про її підтвердження або зміну (частина шоста статті 13 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій»).

Проте, колегією суддів не встановлено, а  ОСОБА_1  не доведено відповідними доказами те, що він звертався до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» із письмовою заявою у разі незгоди з інформацією, що складає його кредитну історію в порядку визначеному Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій».

Доводи апеляційної скарги про те, що не дивлячись на певні обставини, які були встановлені судовим рішенням у справі № 201/10825/15-ц, суд першої інстанції для належного захисту порушених прав позивача не перевірив правильність встановлених обставин справи, – не заслуговують на увагу та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

У частині четвертій статті 82 ЦПК визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти – це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. (постанова Верховного Суду від 29 січня 2025 року в справі № 753/11302/21).

Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову.

Водночас правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Отже, преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/2484/19 (провадження № 61-12022св22)).

Як вбачається з матеріалів справи, AT «Банк Кредит Дніпро» у поданих до суду першої інстанції письмових поясненнях щодо заяви позивача про зміну предмету позову зазначало, що в системах банку обліковувалася заборгованість ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за договором про обслуговування міжнародної банківської пластикової картки № 26256906932201-ПК від 21 жовтня 2005 року в розмірі 39 578,30 USD.

Так, 21 жовтня 2005 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір № 26256906932201-ПК про обслуговування міжнародної дебетової пластикової картки, що складається з правил користування пластикової картки, тарифів, заяви та розписки щодо отримання картки, належним чином заповнених і підписаних клієнтом і банком.

За договором № 26256906932201-ПК від 21 жовтня 2005 року утворилась заборгованість, яку у 2016 році банк просив стягнути з ОСОБА_1 в судовому порядку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2016 року у справі № 201/10825/15-ц, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року та постановою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року, у задоволенні позовних вимог Банку до ОСОБА_1 відмовлено.

Мотивуючи свої рішення суди у справі № 201/10825/15-ц зазначали про неможливість встановити суму заборгованості. Разом з тим, суди за змістом рішень у справі встановили факт укладення кредитного договору, а саме 21 жовтня 2005 року між ЗАТ КБ «Кредит-Дніпро», найменування якого змінено на ПАТ «Банк Кредит Дніпро», та ОСОБА_1 укладено договір № 26256906932201-ПК про обслуговування міжнародної дебетової пластикової картки, що складається з правил користування пластикової картки, тарифів, заяви та розписки щодо отримання картки, належним чином заповнених і підписаних клієнтом і банком. Строк дії картки – до 31 жовтня 2006 року, який підлягає автоматичній пролонгації, якщо жодна із сторін правочину за 2 тижні до закінчення строку дії договору не заявить про намір його розірвати.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Таким чином, між AT «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 було укладено договір № 26256906932201-ПК від 21 жовтня 2005 року, заборгованість обліковувалася банком за повідомленими суду даними у справі № 201/10825/15-ц.

Водночас предметом позову у справі, яка переглядається, є вимога позивача про зобов`язання відповідача вилучити з усіх баз даних, володільцем/держателем/ розпорядником тощо яких є ТОВ «Українське бюро кредитних історій», інформацію щодо нього як позичальника (боржника) AT «Банк Кредит Дніпро» та про наявність у нього заборгованості перед AT «Банк Кредит Дніпро» за іпотечним договором № SR4450145 від 01 вересня 2018 року в розмірі 39 578,30 доларів США.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦКП України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду в межах заявлених позивачем вимог.

Решта доводів, приведених в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 12 березня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 22 липня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 23 липня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.Ю. Ткаченко

М.М. Пищида