П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 400/2236/26

Перша інстанція: суддя Брагар В. С.,
повний текст судового рішення
складено 11.05.2026, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Семенюка Г.В. та Шляхтицького О.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – ВЧ) та просив:
- визнати протиправною відмову ВЧ, викладену у листі від 22.02.2026 року №642/вихЗВГ/394, у наданні позивачу направлення на медичний огляд ВЛК;
- зобов`язати ВЧ повторно розглянути рапорт позивача від 13.02.2026 року про надання йому направлення на медичний огляд ВЛК та надати позивачу направлення на медичний огляд ВЛК.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 травня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі РТЦК) як військовозобов`язаний.
У жовтні 2025 року посадові особи РТЦК затримали і направили позивача до ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_2 для медичного огляду з метою визначення його придатності до військової служби.
03.10.2025 року начальником РТЦК був виданий наказ №761 "Про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період", згідно з яким солдата ОСОБА_1 призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та направлено до ВЧ.
05.12.2025 року позивача згідно направлення ВЧ було направлено на стаціонарне лікування до ВЧ НОМЕР_2 з діагнозом "Зріла катаракта ОD. Міопічний астигматизм OS (до 2,0OD)".
Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №27 від 12.01.2026, з 05.01.2026 по 12.01.2026 р. ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у мікрохірургічному відділенні філії "Центр офтальмології та мікрохірургії ока" КНП Миколаївська обласна клінічна лікарня" МОР, де йому був визначений діагноз: Ускладнена післятравматична центральна катаракта, фіброз передньої капсули кришталика правого ока. Ускладнена (п/травматична) початкова катаракта, змішаний астигматизм лівого ока.
13.02.2026 позивач склав рапорт на ім`я командира 4 аеромобільної роти аеромобільного батальйону ВЧ про надання направлення на медичний огляд ВЛК та направив на поштову адресу ВЧ.
Листом від 22.02.2026 року №642/вихЗВГ/394 відповідач повідомив, що у надісланих медичних документах відсутні рекомендації до проходження ВЛК військовослужбовцем ОСОБА_1 , отже підстави для задоволення звернення відсутні.
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у наданих виписках з медичної карти позивача, які наявні в матеріалах справи, відсутні будь-які записи щодо подання начальників лікувальних відділень, в яких він обстежувався, цих медичних закладів щодо направлення його на медичний огляд для встановлення ступеня придатності до військової служби. Тому у командира військової частини не існувало підстав для видачі направлення про проходження огляду військово-лікарською комісією.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України 25.03.1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (з наступними змінами та доповненнями; далі - Закон №2232), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно ч.2 ст.2 Закону №2232 проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Одним з різновидів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період (ч.6 ст.2 Закону №2232).
Як передбачено частиною чотирнадцятою цієї ж норми виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом. 
Згідно з абзацом тринадцятим ч.1 ст.1 Закону України «Про оборону України» №1933-XII від 06.12.1991 року (з наступними змінами та доповненнями), особливий період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року №402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (з наступними змінами та доповненнями; далі Положення №402).
Військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям (абзац перший п.1.2 розділу І Положення №402).
Пунктом 1.3 розділу І Положення №402 передбачено, що основними завданнями військово-лікарської експертизи, серед іншого, є: визначення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва) у військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, які призвані на збори, у осіб, звільнених із військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, поранень, які заподіяли військовослужбовцям смерть; визначення ступеня придатності військовослужбовців до військової служби у зв`язку з їх звільненням.
Відповідно до абзацу першого п.6.1 розділу ІІ Положення №402 направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться: прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, штатних ВЛК, керівниками ТЦК та СП, начальниками (керівниками) закладів охорони здоров`я за місцем лікування, органів військового управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, органами прокуратури, слідчим, судом у порядку та з метою, визначеними цим Положенням.
Відповідно до абзацу другого цієї ж норми передбачено, що прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби виключно за рекомендацією лікаря закладу охорони здоров`я (установи), у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть зумовлювати непридатність до військової служби.
У разі виявлення під час обстеження або лікування у закладі охорони здоров`я (установі) у військовослужбовця захворювання, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), які зумовлюють непридатність до військової служби, ці особи направляються на медичний огляд для встановлення ступеня придатності до військової служби за рішенням начальника (керівника) закладу охорони здоров`я (установи) на підставі подання начальника (керівника) лікувального відділення, в якому обстежується (лікується) військовослужбовець, про що робиться запис у медичній карті стаціонарного (амбулаторного) хворого (медичній книжці), який завіряється підписом начальника (керівника) закладу охорони здоров`я (установи) (абзац перший п.6.4 розділу ІІ Положення №402).
У період з 05.01.2026 року по 12.01.2026 року позивач проходив лікування у мікрохірургічному відділенні філії "Центр офтальмології та мікрохірургії ока" КНП Миколаївська обласна клінічна лікарня" МОР, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого №27 від 15.01.2026 року. У виписці з медичної картки стаціонарного хворого не зазначено про рекомендацію проходження огляду військово-лікарською комісією.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача із рапортом від 13.02.2026 року про направлення його на медичне обстеження ВЛК.
Водночас, абзацом першим п.6.4 розділу ІІ Положення №402 передбачений чіткий порядок направлення військовослужбовця на медичний огляд для встановлення ступеня придатності до військової служби під час обстеження у нього захворювання або лікування у закладі охорони здоров`я (установі).
Тобто, таке направлення може бути здійснене виключно за наявності подання начальника (керівника) лікувального відділення, в якому обстежується (лікується) військовослужбовець, про що робиться запис у медичній карті стаціонарного (амбулаторного) хворого (медичній книжці), який завіряється підписом начальника (керівника) закладу охорони здоров`я (установи).
Як вірно зауважив суд 1-ї інстанції, у наявних у матеріалах справи виписках з медичної карти позивача відсутні будь-які записи щодо подання начальників лікувальних відділень, в яких він обстежувався, цих медичних закладів щодо направлення його на медичний огляд для встановлення ступеня придатності до військової служби.
Таким чином, суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у командира військової частини не існувало законних підстав для видачі направлення про проходження огляду військово-лікарською комісією.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що позивач не позбавлений права повторно ініціювати дане питання після отримання відповідного направлення.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд – 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 травня 2026 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач | | А.Г. Федусик
Судді | | Г.В. Семенюк   О.І. Шляхтицький