КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/12663/2026
Справа № 361/10873/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

08 вересня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Червонописького В.С. в м. Бровари 28 квітня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року позивач ТОВ «ФК «Гелексі» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гелексі» заборгованість за договором позики у сумі 23595 грн., витрати зі сплати судового збору 2423 грн., витрати на професійну правничу допомогу 5000 грн.
Позов мотивував тим, що між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії № 211585 від 03 лютого 2021 року в електронній формі. На той час ТОВ «ФК «Гелексі» було фінансовою установою та здійснювало діяльність на ринку фінансових послуг. З цією метою позивачем було організовано сервіс з надання онлайн позик https://cashinsky.ua), який забезпечував надання грошових коштів у позику з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом укладення з клієнтами електронних договорів позики. 
Відповідно до положень договору позики, позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику та грошову винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці України - гривні, в сумі та строк, встановлений цим договором. Грошові кошти у позику надаються на умовах невідновлювальної кредитної лінії окремими траншами. Зазначав, що позивач не відкриває рахунки споживачам фінансових послуг та не здійснює їх обслуговування. Тому з метою перерахування коштів позичальникам позивач уклав договір з надавачем платіжних послуг ТОВ «ФК «Елаєнс», яке на підставі договору № 04/08-17-ПК від 04 серпня 2017 року надавало ТОВ «ФК «Гелексі» послуги з переказу фізичним особам грошових коштів без відкриття рахунку. Відповідно до змісту довідки, наданої платіжним оператором, у результаті платіжної операції на картковий рахунок позичальника було успішно перераховано кошти в сумі 5000 грн. 
Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 1,5 % в день, підвищена процентна ставка у випадку прострочення терміну платежу становить 3 %. Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином тривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позову складає 23595 грн., з яких 5000 грн. - заборгованість за позикою, 18595 грн. - заборгованість по процентам за користування позикою.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2026 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Гелексі» заборгованість за договором позики у сумі 23595 грн., витрати зі сплати судового збору 2423 грн., витрати та професійну правничу допомогу 5000 грн.

Відповідач ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2026 року та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що згідно висновків суду, договір укладено в електронній формі через одноразовий ідентифікатор, однак надані копії документів не містять вичерпних доказів такого підпису, натомість в клітинці паспорту позики з назвою «Підпис споживача» наявний напис « ОСОБА_1 , s5vz08wz », що не є підтвердженням такого підпису.
Вказувала, що згідно Закону України «Про електронну комерцію» та Закону України «Про електронні довірчі послуги» до таких доказів належать технічний протокол, лог-файл або сертифікат, що містять інформацію про дату, час, ІР-адресу, унікальний код та засвідчують незмінність змісту документа, підписаного ідентифікатором. Простої копії договору з посиланням на одноразовий ідентифікатор недостатньо для встановлення факту волевиявлення відповідача. Відсутність зазначених технічних доказів ставить під сумнів належність укладення договору, а отже і його чинність.
Зазначала, що лист ТОВ «ФК «Елаєнс» від 01 серпня 2023 року, згідно з яким 03 лютого 2021 року здійснено переказ грошових коштів у розмірі 5000 грн. на картковий рахунок № НОМЕР_1 , номер транзакції НОМЕР_2 , не є належним доказом підтвердження виконання ТОВ «ФК «Гелексі» своїх зобов`язань за кредитним договором, оскільки позивач, як фінансова установа, зобов`язаний надати належні та безспірні докази факту видачі позики, якими можуть бути: платіжне доручення на перерахунок на картку відповідачу, який підтверджує фактичне зарахування суми позики, інший первинний документ, що підтверджує отримання готівкою відповідачем з її підписом. Надана позивачем довідка про видачу позики є внутрішнім документом господарського товариства і не може вважатися належним та допустимим доказом для підтвердження факту перерахування коштів у розумінні ст. 77, 78 ЦПК України, що є самостійною підставою для відмови в позові. З огляду на принцип змагальності цивільного процесу, фундаментальний обов`язок доведення факту фактичної передачі/зарахування коштів відповідачу покладається саме на позивача. Вимога до відповідача доводити відсутність отримання коштів або їх повернення, коли позивач сам не надав безспірних доказів їх видачі, є неприпустимим перекладанням тягаря доказування. Допоки позивач не довів факт видачі позики, вимагати від відповідача контррозрахунок заборгованості або квитанції про повернення є нелогічним.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що на підтвердження розміру заборгованості позивач надав складений ТОВ «ФК «Гелексі» розрахунок заборгованості, проте розрахунок є лише арифметичним поясненням, а не доказом. В даному випадку доказом може бути виписка з розрахункового рахунку позивача про видатки та надходження за зазначеним договором. 
Щодо тіла кредиту, вказувала, що крім зазначеного щодо відсутності доказів про підписання та надання коштів, 12 березня 2021 року між сторонами була укладена додаткова угода № 1, якою сторонами було погоджено, що термін платежу 10 квітня 2021 року одним траншем загальною сумою заборгованості 6595 грн., з яких 5000 грн. - тіло кредиту, 1595 грн. - проценти. При цьому, до даної угоди додана таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором позики, яка підписана сторонами договору, та відповідно до якої зазначена сума в розмірі 6595 грн. була визначена станом на 04 березня 2021 року, тобто до підписання даної додаткової угоди. 
Згідно з розрахунком заборгованості, 12 березня 2021 року відповідач здійснила погашення позики в розмірі 2795 грн., 17 квітня 2021 року також було здійснено погашення позики в розмірі 1000 грн., загальна сума погашення 3795 грн. 
Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування», у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом. 
Враховуючи, що перший платіж в розмірі 2795 грн. був сплачений 12 березня 2021 року, згідно графіку, то станом на 12 березня 2021 року прострочених процентів ще не було, а відповідно, тіло зменшилось саме на цю суму і відповідно залишок вже становив 2505 грн. Другий платіж в розмірі 1000 грн. відбувся 17 квітня 2021 року, тобто після закінчення строку кредитування, відповідно тіло було простроченим в розмірі 2205 грн. та проценти в розмірі 1595 грн., з яких необхідно пропорційно нараховувати зазначений платіж. 
Так, оскільки обидві вимоги (тіло та проценти) мають однакову найвищу черговість, а закон не встановлює пріоритету між простроченим тілом та простроченими процентами в межах цієї черги, застосування пропорційного розподілу є коректним способом розрахунку. 
Наводила розрахунок пропорційного розподілу, згідно якого фактична заборгованість відповідача по тілу кредиту становить 1624,74 грн., що значно менше, ніж 5000 грн., заявлені позивачем до стягнення, ця сума є коректним залишком, розрахованим згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування», та принципом пропорційного розподілу платежу між простроченими вимогами однієї черги. На викладені у відзиві зазначені вище обґрунтування щодо тіла позивач не заперечував у відповіді на відзив, а суд не навів спростування цього.
Щодо процентів, наводила зміст ст. 1048 ЦК України, вказувала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, і такі правові висновки, що не були враховані судом під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц. Враховуючи викладене, позивач мав право нараховувати проценти згідно строку кредитування, визначеного в паспорті позики - до 04 березня 2021 року. При цьому проценти за користування даним кредитом розраховані з денної процентної ставки в розмірі 1,1 % згідно паспорту позики (розділ 4). Проте позивач заявив вимогу про стягнення процентів в розмірі 18595 грн. за період з 03 лютого 2021 року по 07 серпня 2021 року, тобто за період, який є більшим за строк кредитування.
Крім того, враховуючи, що 12 березня 2021 року між сторонами була укладена додаткова угода № 1 від 12 березня 2021 року, був скасований графік платежу та визначено, що термін платежу - 10 квітня 2021 року одним траншем загальною сумою заборгованості 6595 грн., з яких 5000 грн. - тіло кредиту, та 1595 грн. проценти, то відповідно проценти по даному кредиту та 10 квітня 2021 року становили 1595 грн. і не можуть бути збільшені. 
Вказувала, що у цій справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів після закінчення строку кредитування, однак таких вимог банк не заявляв, в зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими. Таким чином, проценти можуть бути сплачені боржником у розмірі 1595 грн., строк сплати яких настав 10 квітня 2021 року. Враховуючи, що другий платіж у розмірі 1000 грн. відбувся 17 квітня 2021 року, тобто після закінчення строку кредитування, відповідно тіло було простроченим в розмірі 2205 грн. та проценти в розмірі 1595 грн., з яких необхідно пропорційно вираховувати зазначений платіж, то залишок процентів становить 1595 - 419,74 = 1175,26 грн. Таким чином, фактична заборгованість відповідача по процентах становить лише 1175,26 грн., і вимоги позивача в частині стягнення процентів понад цю суму є необґрунтованими та підлягають відхиленню, оскільки після закінчення строку кредитування відносини переходять у сферу охоронних правовідносин, забезпечених ст. 625 ЦК України, вимог за якою позивач не заявляв. 
Щодо витрат на правничу допомогу, вважала заявлену суму витрат на адвоката такою, що відповідає критеріям дійсності, необхідності та розумності, з урахуванням складності справи, проте наполягала, що сума 5000 грн. за послуги адвоката є неспівмірною зі складністю справи, яка є малозначною та розглядається у спрощеному провадженні, а також дорівнює сумі основного боргу, що є надмірним тягарем для відповідача. Крім того, серед наданих документів до матеріалів справи відсутні докази фактичної сплати коштів на витрати адвоката. Так, в акті № 53 від 01 вересня 2025 року зазначено, що оплата здійснюється клієнтом протягом трьох робочих днів після набрання рішенням суду законної сили. У позовній заяві адвокат вказує витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн. як такі, що підлягають сплаті, однак серед додатків до позову є лише договір про надання правничої допомоги та акт наданих послуг, таким чином, на даному етапі підтверджено лише зобов`язання сплати коштів та обсяг виконаних робіт, але не сам факт платежу.

Від позивача ТОВ «ФК «Гелексі» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, наводив власні спростування доводів апеляційної скарги.
Наводив положення Закону України «Про електронну комерцію» щодо порядку укладення договору в електронній формі, вказував, що Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «ФК «Гелексі» визначають порядок і умови надання товариством грошових коштів у позику. Правила розміщені на сайті товариства у загальному доступі для ознайомлення всіх зацікавлених осіб і є публічною офертою товариства до укладення договору. Послідовність дій щодо акцептування пропозиції укласти електронний договір чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію. При цьому з наданого позивачем алгоритму укладення договору позики вбачається, що без ознайомлення з Умовами надання коштів в позику, подальше укладення електронного договору кредиту на сайті є неможливим, зокрема, обов`язковим є проставлення клієнтом чекбоксу «з умовами договору позики згоден». Заповненням анкети-заяви позичальник підтверджує прийняття ним відповідних умов надання позики, а також засвідчує, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України.
Вказував, що номер телефону відповідача, на який був надісланий одноразовий ідентифікатор та номер банківської картки, зазначався в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача. 
Підсумовував, що вчинення відповідачем передбачених системою дій свідчить про належне укладення договору та погодження його істотних умов.
Зазначав, що позивач не відкриває рахунки споживача фінансових послуг та не здійснює їх обслуговування, тому з метою перерахування коштів позичальникам позивачем було укладено договір з надавачем платіжних послуг ТОВ «ФК «Елаєнс», яке на підставі договору № 04/08-17-ПК від 04 серпня 2017 року надавало позивачу послуги з переказу фізичним особам грошових коштів без відкриття рахунку.
Пояснював, що перерахування кредитних коштів за кредитними договорами кредитодавця відповідними посередниками відповідає положенням ст. 6, 9 Закону України «Про електронну комерцію», а докази перерахування кредитних коштів підтверджені належними та допустимими доказами. 
Звертав увагу, що чинне законодавство у сфері бухгалтерського обліку не містить виключного переліку документів первинної бухгалтерської документації. Наголошував, що довідка ТОВ «ФК «Елаєнс» від 01 серпня 2025 року № 211585 містить ключові реквізити (платник, отримувач за іменем, дата, сума, номер транзакції) і у сукупності з договором та розрахунком є належним доказом надходження коштів. Отже, грошові кошти було перераховано на картковий рахунок відповідача. 
Звертав увагу, що у випадку, якщо відповідач заперечує належність йому карти/рахунку чи призначення платежу, це є питанням доказування, яке відповідач має підтвердити документально. Відповідач ані у відзиві, ані в апеляційній скарзі не надав жодного документа, який би доводив, що карта з наведеним у довідці маскуванням належить іншій особі або що перерахування здійснено з інших підстав. 
Не погоджувався з доводами апеляційної скарги, що позивач заявив вимогу про стягнення процентів за період, який є більшим за строк кредитування, оскільки 12 березня 2021 року сторонами була укладена додаткова угода № 1 від 12 березня 2021 року, якою був скасований графік платежу та визначено, що термін платежу - 10 квітня 2021 року.
Посилання відповідача на те, що додатковою угодою нібито було остаточно визначено суму заборгованості у розмірі 6595 грн., а після 10 квітня 2021 року договірні проценти не могли нараховуватися, не відповідає змісту укладених сторонами документів. Додаткова угода № 1 змінила лише порядок та строк виконання зобов`язань позичальника, визначивши новий термін платежу 10 квітня 2021 року, однак не припинила дію договору позики від 03 лютого 2021 року та не містить умов про прощення, списання чи фіксацію процентів у остаточному розмірі незалежно від фактичного строку користування позикою.
Посилання відповідача на таблицю обчислення загальної вартості кредиту вважав безпідставним, оскільки зазначена таблиця має інформаційний характер, містить розрахунок орієнтовної загальної вартості кредиту за умови належного виконання договору станом на визначений договором строк. Така таблиця не змінює умов договору щодо порядку нарахування процентів та не встановлює остаточний розмір заборгованості у разі невиконання позичальником своїх зобов`язань.
Вважав необґрунтованими твердження відповідача щодо порядку зарахування здійснених платежів. Так, 12 березня 2021 року позичальником було здійснено платіж у розмірі 2795 грн. На цю дату строк виконання зобов`язань відповідно до додаткової угоди ще не настав, а тому положення ч. 1 ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування», яка регулює черговість погашення простроченої заборгованості, не підлягали застосуванню та не містять жодних положень щодо пропорційного розподілу коштів між кількома складовими заборгованості однієї черги. Вказаний платіж було зараховано відповідно до умов договору та обліку заборгованості, що підтверджується розрахунком, наданим позивачем.
Також безпідставними вважав доводи відповідача щодо необхідності пропорційного розподілу платежу від 17 квітня 2021 року між тілом кредиту і процентами, оскільки ч. 1 ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» визначає лише черговість задоволення вимог кредитора, однак не містить положень щодо пропорційного розподілу платежу між сумою простроченого кредиту та простроченими процентами, а наведений відповідачем розрахунок залишку заборгованості в сумі 1624,74 грн. є довільним, не відповідає умовам договору та вимогам законодавства.
Аналогічно вважав, що наведений відповідачем розрахунок залишку процентів у сумі 1175,26 грн. не ґрунтується на положеннях законодавства та умовах договору, а тому не може бути прийнятий судом як належний доказ правильності здійсненого розрахунку.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, наводив зміст ч. 2 ст. 137 ЦПК України, якою прямо передбачено, що для цілей розподілу судових витрат враховується вартість послуг, яка сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Сам факт відстрочення виконання обов`язку зі сплати гонорару не свідчить про відсутність у позивача права на відшкодування відповідних судових витрат. Також вважав необґрунтованими доводи відповідача щодо неспівмірності заявлених витрат, оскільки сам по собі факт розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження не свідчить про автоматичну неспівмірність витрат на правничу допомогу. Крім того, критеріями оцінки розумності витрат є не лише ціна позову, а й характер спору, обсяг виконаної адвокатом роботи, необхідність аналізу доказів, підготовки процесуальних документів та забезпечення належного представництва інтересів клієнта. Відповідачем не наведено жодних належних доказів, що заявлена сума 5000 грн. є явно завищеною або не відповідає фактичному обсягу наданих адвокатом послуг, а тому його доводи зводяться до суб`єктивної оцінки розміру таких витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що на а. с. 51 - 59 знаходиться копія договору позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії № 211585 від 03 лютого 2021 року, сторонами якої зазначені ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» та ОСОБА_1 , за умовами п. 1.1 якого за договором позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику та грошову винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці України - гривні, в сумі та строк встановлений цим договором.
Згідно п. 1.2 договору грошові кошти у позику за цим договором надаються на умовах невідновлювальної кредитної лінії. 
Згідно п. 1.3 договору грошові кошти у позику за цим договором надаються окремими траншами.
Згідно п. 1.5 договору сторони домовились, що за цим договором позикодавець надає, а позичальник отримує перший транш на наступних умовах: сума позики - 5000 грн. (п. 1.5.1), плата за користування позикою за траншем № 1 встановлюється у вигляді фіксованих процентів та складає 1,1 % в день від початкового розміру позики за траншем № 1 відповідно до п. 1.5.1 договору (п. 1.5.2); строк повернення позики за траншем № 1: 04 березня 2021 року (п. 1.5.3).
Згідно п. 8.5 договору сторони підтверджують, що даний електронний договір та всі додаткові угоди до нього мають таку саму юридичну силу для сторін, як документи, складені на паперових носіях та скріплені власноручними підписами сторін, тобто вчинені в простій письмовій формі.
У розділі реквізитів сторін в графі підпису позичальника зазначено «Електронний підпис одноразовим ідентифікатором g991fx72» (а. с. 59).

На а. с. 46 - 50 знаходиться копія паспорту позики, в якому наведено основні умови кредитування, а в графі для підпису споживача зазначено « ОСОБА_1 , s5vz08wz ».

На а. с. 60 - 61 знаходиться копія додаткової угоди № 1 від 12 березня 2021 року, сторонами якої зазначені ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» та ОСОБА_1 , за умовами якої п. 1.5.3 статті 1 «Предмет договору» викладено у новій редакції, а саме строк повернення позики за траншем № 1 (термін платежу) 10 квітня 2021 року, скасовано графік платежів до договору позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії № 211585 від 03 лютого 2021 року та викладено його у новій редакції з урахуванням змін і вимог, що викладені в п. 1 цієї додаткової угоди.
У розділі реквізитів сторін в графі підпису позичальника зазначено «Електронний підпис одноразовим ідентифікатором 81v8s527» (а. с. 61).

04 серпня 2017 року ТОВ «Фінансова компаніє «Елаєнс» та ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» уклали договір № 04/08-17ПК, копія витягу з якого наявна в матеріалах справи, за умовами даного договору фінансова компанія бере на себе зобов`язання надавати організації послугу «Переказ на картку», що включає в себе приймання від організації на поточний рахунок фінансової компанії грошових коштів, обробку розпоряджень організації відповідно до правил грошових переказів міжнародних платіжних систем Visa та Mastercard, переказ грошових коштів, прийнятих фінансовою установою від організації, на користь банка-еквайра для подальшого зарахування на карткові рахунки клієнтів відповідно до правил МПС (а. с. 34 - 35).
ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» змінило назву на ТОВ «ФК «Гелексі», згідно виписки з ЄДРПОУ щодо юридичної особи (а. с. 36).
За змістом довідки ТОВ «Фінансова компаніє «Елаєнс» від 01 серпня 2025 року № 211585, у результаті платіжної операції, ініційованої ТОВ «ФК «Гелексі», на картковий рахунок отримувача було успішно перераховано грошові кошти. Деталі транзакції (платіжної операції): платник коштів ТОВ «ФК «Гелексі», отримувач коштів ОСОБА_1 , номер транзакції в системі 1365200154, номер операції 369794770, дата проведення платежу 03 лютого 2021 року, сума платежу 5000, валюта платежу: гривня UAH, платіжний засіб (метод): карта, банк емітент платіжної картки отримувача коштів PRIVATBANK, номер банківської картки отримувача коштів НОМЕР_1 (а. с. 33). 

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, 12 березня 2021 року відповідачем здійснено погашення позики в сумі 2795 грн., а 17 квітня 2021 року - в розмірі 1000 грн. (а. с. 39 - 45).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючи позов та стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 23595 грн., суд першої інстанції виходив із того, що між ТОВ «ФК «Гелексі» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №211585 від 03 лютого 2021 року у електронній формі із додатковою угодою до нього від 12 березня 2022 року, позивач на виконання своїх зобов`язань за договором перерахував на рахунок відповідача кредитні кошти, проте відповідач зобов`язання за зазначеним договором належним чином не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка становить 23595 грн., з яких: 5000 грн. - заборгованість за позикою; 18595 грн., - заборгованість по процентам за користування позикою, і на час розгляду справи судом відповідачем не надано даних, що свідчать про добровільне погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку.

Апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Так, згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (стаття 634 ЦК).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:
надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.
Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення.
Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).
Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У позовній заяві ТОВ «ФК «Гелексі» вказувало на те, що кредитний договір було укладено з ОСОБА_1 з використанням підписання електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора.

На підтвердження факту укладення відповідачем 03 лютого 2021 року кредитного договору з ОСОБА_1 позивачем до матеріалів справи додано копію договору у паперовій формі. У розділі реквізитів сторін в графі підпису позичальника зазначено «Електронний підпис одноразовим ідентифікатором g991fx72» (а. с. 59).

Разом із тим, доказів проведення ідентифікації відповідача при вході в особистий кабінет в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого товариством на номер мобільного телефону споживача, або будь-яким іншим чином, ТОВ «ФК «Гелексі» суду не надало. Зазначення у тексті договору особистих даних ОСОБА_1 не підтверджує намір укладення нею договору позики та його підписання.

Без доказів на підтвердження факту створення заявки на отримання кредиту, ознайомлення з офертою, надсилання одноразового ідентифікатора відповідачу на мобільний номер телефону, який вона мала вказувати в інформаційній системі, використання даного ідентифікатора, проведення ідентифікації відповідача та доказів здійснення нею дій, спрямованих на укладення договору в електронній формі, одноразовий ідентифікатор, зазначений в договорі позики, є лише абстрактною літеро-числовою комбінацією.

Таким належним та допустимим доказом міг бути, зокрема, моніторинг дій користувача в інформаційно-телекомунікаційній системі, яким зафіксовано чітку послідовність (хронологію) всіх дій фінансової установи та споживача щодо укладення електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі, яку фінансова установа використовує для укладення електронних договорів. 

Разом із тим, такі докази в матеріалах справи відсутні, що було залишено поза увагою суду першої інстанції і не спростовано відповідних заперечень ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву, яка вказувала на недоведеність укладення між сторонами кредитного договору належними та допустимими доказами.

Крім того, кредитний договір має консенсуальний характер, оскільки на відміну від договору позики набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Це, в свою чергу, надає сторонам кредитного договору право на відмову від надання або одержання кредиту за вже укладеним договором. Таким чином, укладення кредитного договору підтверджує наявність правовідносин, що наділяє сторін певними правами і обов`язками, однак сам факт укладення договору не є беззаперечним доказом наявності заборгованості.

Перевіряючи обставини надання відповідачу кредитних коштів, суд першої інстанції встановив, що на підтвердження виконання ТОВ «ФК «Гелексі» своїх зобов`язань за кредитним договором позивач надав лист від 01 серпня 2025 року, виданий ТОВ «ФК «Елаєнс», згідно з яким 03 лютого 2021 року здійснено переказ кредитних коштів у розмірі 5000 грн. на катків рахунок № НОМЕР_1 .

Виходячи із правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.
У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку на пред`явлення будь-якої вимоги. Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.

Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.
Способи, строки та порядок розрахунків у сфері електронної комерції визначаються в електронному договорі з урахуванням вимог законодавства України.
Продавець (виконавець, постачальник), оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Задовольняючи позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, судом першої інстанції не звернуто увагу, що надана позивачем на підтвердження перерахування коштів відповідачу довідка не є належним доказом, який підтверджує здійснення фінансової операції щодо переказу коштів, за своїм змістом ця довідка не є первинним бухгалтерським документом, створеним безпосередньо під час банківської операції по перерахуванню коштів, оскільки первинними бухгалтерськими документами можуть бути платіжна інструкція та виписка з особового рахунку клієнта. Таким чином, довідка ТОВ «ФК «Елаєнс» не є первинним бухгалтерським документом, не містить повного номеру картки, що позбавляє можливості вважати доведеним факт переказу відповідачу коштів у розмірі 5000 грн. на належний їй картковий рахунок.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження належності електронного платіжного засобу із неповно зазначеними реквізитами, саме ОСОБА_1 . При цьому як договір позики, так і інші докази, долучені до позову, не містять реквізитів картки позичальника взагалі.

Не заявлялось стороною позивача в суді першої інстанції у відповідному процесуальному порядку і клопотань про витребування доказів для підтвердження обставин, на які посилається ТОВ «ФК «Гелексі».

Розрахунок заборгованості, на який посилався позивач, не був погоджений з відповідачем, не є первинним документом, який підтверджує отримання позики, користування нею, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Вказаний документ із зазначенням конкретних розмірів заборгованості є доказом, що створений самим позивачем, а відтак, інформація, зазначена в цьому доказі, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

З огляду на вказане, матеріали справи не містять належних доказів, підтверджуючих виконання ТОВ «ФК «Гелексі» умов договору № 211585 від 03 лютого 2021 року щодо надання позики.

Відтак, з огляду на докази, наявні в матеріалах справи, суд був позбавлений можливості ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачу, оскільки повної інформації щодо номеру банківської картки відповідача матеріали справи не містять.

За вказаних обставин позивачем не доведено існування заборгованості за договором позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії № 211585 від 03 лютого 2021 року.

Наведені обставини були залишені поза увагою суду першої інстанції та зроблено передчасний та помилковий висновок, який не ґрунтується на наявних у справі доказах, що позивач надав позичальнику грошові кошти у позику в розмірі 5000 грн. зі сплатою процентів за користування позикою.
При цьому суд першої інстанції безпідставно зазначив, що відповідач частково погашала заборгованість за позикою, що також підтвердила у своєму відзиві, залишивши поза увагою, що у відповідній частині відзиву ОСОБА_1 заперечувала проти заявленого до стягнення розміру тіла позики та процентів за користування нею, та посилалася на їх необґрунтованість, користуючись відомостями щодо часткової сплати позичальником у розрахунку заборгованості, складеному ТОВ «ФК «Гелексі» як підстави для обрахунку відповідного розміру заборгованості, а не визнавала фактичне здійснення нею цих сплат. 

Натомість, у цьому ж відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 наголошено на відсутності належних та допустимих доказів як укладення договору позики, так і факту її видачі (а. с. 84), відповідач не подавала будь-яких заяв про визнання позову повністю або частково, а просила відмовити в позові у повному обсязі, і дані обставини були залишені судом першої інстанції поза увагою.

За даних обставин та з урахуванням системного аналізу зазначених вище норм, апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність в межах цієї справи укладання ОСОБА_1 договору позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії № 211585 від 03 лютого 2021 року, та отримання нею грошових коштів на підставі цього договору.

Тягар доказування покладено на сторони, що забезпечує реалізацію принципу змагальності у судовому процесі. Реалізація такого принципу здійснюється через стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видасться вірогіднішим, ніж протилежний. Застосування такого підходу оцінки доказів відповідає позиції Верховного Суду у справах №910/18036/17 від 02 жовтня 2018 року, №917/1307/18 від 23 жовтня 2019 року.

Оскільки жодних належних та допустимих доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позові, щодо укладення договору, отримання відповідачем грошових коштів у позику, наявності заборгованості та її розміру матеріали справи не містять, позов ТОВ «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики є недоведеним та необґрунтованим, а тому безпідставно задоволений судом першої інстанції.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неправильного нарахування позивачем розміру заборгованості за тілом позики та процентів за користування нею, апеляційний суд враховує, що за обставин недоведеності отримання відповідачем кредитних коштів проценти за користування кредитом не підлягали нарахуванню кредитором в будь-якому розмірі, і таким чином вимоги до відповідача про стягнення заборгованості як за процентами, так і за тілом позики не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування, із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2026 року скасувати та прийняти нову постанову.
Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» в позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» (м. Київ вул. В`ячеслава Липинського 10/1 код ЄДРПОУ 41229318) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір в розмірі 3633,60 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.