ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 944/6809/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2026 року м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Мричко Н.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом до ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 по визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії 

встановив:

17.12.2025 до Яворівського районного суду Львівської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі за текстом позивач, ОСОБА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_2 ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 (далі за текстом відповідач), в якій просив суд:
- визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_1 , викладену у відповіді від 21.11.2025 щодо не зняття позивача з військового обліку;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 виключити позивача з військового обліку на підставі свідоцтва про хворобу ВЛК від 20.07.2009, внести відповідні зміни до військово-облікових документів, видати підтверджуючі документи про виключення з військового обліку.
17.12.2025 Яворівський районний суд Львівської області постановив у справі №944/6809/25 ухвалу, якою передав для розгляду за підсудністю до Львівського окружного адміністративного суду.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.02.2026 року, справу №944/6809/25 передано на розгляд судді Мричко Н.І.
Ухвалою від 16.02.2026 суддя залишила позовну заяву без руху та встановила позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою від 23.02.2026 суддя прийняла до розгляду позовну заяву та відкрила провадження у справі, призначила до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі свідоцтва про хворобу №265 від 20.07.2009 виданого Військово-лікарською комісією ГУ МВСУ у Львівській області, позивач був визнаний непридатним до військової служби та знятий з військового обліку. 11.11.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою про виключення його з військового обліку. Відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача від 11.11.2025 та зобов`язав позивача повторно пройти ВЛК у Збройних Силах України. Позивач вважає, що він підлягає виключенню з військового обліку саме на підставі свідоцтва про хворобу №265 від 20.07.2009 виданого Військово-лікарською комісією ГУ МВСУ у Львівській області.
Відповідач, не погоджуючись із позовом, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав про відсутність підстав для виключення позивача з військового обліку на підставі свідоцтва про хворобу №265 від 20.07.2009 виданого Військово-лікарською комісією ГУ МВСУ у Львівській області. Зазначив, що згідно з Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, №402, підставою для виключення військовозобов`язаного з військового обліку є лише постанова військово-лікарської комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, якою і визначається ступінь придатності до військової служби. Враховуючи наведене, відповідач вважає заявлений позов безпідставним та просить суд відмовити у його задоволенні.
Позивач скористався правом подання відповіді на відзив, у якій звернув увагу на чинність свідоцтва про хворобу №265 від 20.07.2009 виданого Військово-лікарською комісією ГУ МВСУ у Львівській області. Додав, що з 2009 року є виключеним з військового, відповідно у такого немає статусу військовозобов`язаного.
Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
20.07.2009 Військово-лікарською комісією ГУ МВСУ у Львівській області видано свідоцтво про хворобу №265, яким ОСОБА_1 визнано непридатним до військової служби зі зняттям з військового обліку.
11.11.2025 ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою, якою просив зняти його з військового обліку.
У відповідь на заяву від 11.11.2025, ІНФОРМАЦІЯ_1 надіслав ОСОБА_1 листа від 21.11.2025 №1900/17729, яким повідомив, що визнання непридатним до військової служби відбувається на основі рішення військово-лікарської комісії в Збройних Силах України, яка встановлює наявність хронічних захворювань, фізичних або психічних вад, що перешкоджають виконанню військових обов`язків та проводиться в порядку, визначеному наказом Міністерства оборони України №402 від 14.08.2008. Одночасно запропоновано надати на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 документи проходження військово-лікарської комісії в Збройних Силах України.
Позивач не погоджуючись з відмовою ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд виходив з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України,Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022р. строком на 30 діб.
Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022р. оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
У подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався та діє станом на дату ухвалення рішення у цій справі.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби, визначено нормами Закону України № 2232-ХІІ від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу»(далі за текстом Закон № 2232-ХІІ).
Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону № 2232-ХІІ, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі за текстом Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За приписами частини другої цієї ж статті Закону № 2232-ХІІ, проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Відповідно до частини третьої статті 1 Закону № 2232-ХІІ, військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Частиною сьомою статті 1 Закону № 2232-XII передбачено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі за текстом територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
За змістом частин першої та третьої статті 33 Закону № 2232-ХІІ, військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання.
Статтею статті 37 Закону № 2232-XIIрегламентовано порядок взяття на військовий облік, зняття та виключення з нього.
Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 2232-ХІІ, взяттю на військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України підлягають громадяни України:
приписані до призовних дільниць;
які прибули з інших місцевостей (адміністративно-територіальних одиниць) України або з-за кордону на нове місце проживання;
які набули громадянства України і згідно з цим Законом підлягають приписці до призовних дільниць;
звільнені зі служби у військовому резерві, які не виконали обов`язків служби у військовому резерві протягом строків першого та другого контрактів, не проходили строкову військову службу та не досягли 27-річного віку;
Поставною Кабінету Міністрів України № 1487 від 30.12.2022 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі за текстом Порядок № 1487).
Пунктом 22 Порядку № 1487 визначено, що взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, підрозділах Служби зовнішньої розвідки здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до пункту79 Порядку № 1487, районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, зокрема: організовують та ведуть військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці; здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством; проставляють у військово-облікових документах призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідні відмітки про взяття їх на військовий облік, зняття та виключення з нього.
Аналіз наведеного вище дає суду підстави вважати, що законодавець виокремлює поняття «зняття з військового обліку» та «виключення з військового обліку», при цьому, при знятті з військового обліку Законом передбачено можливість повторного взяття військовозобов`язаного на такий облік.
Отже, різними є як підстави, так і правові наслідки зняття або виключення з військового обліку.
Із аналізу положень Закону № 2232-XII висновується, що громадяни, які підлягають виключенню з військового обліку, втрачають статус військовозобов`язаного, в той же час зняті з військового обліку продовжують перебувати в статусі військовозобов`язаних.
Як видно зі свідоцтва про хворобу № 265 від 20.07.2009 виданого Військово-лікарською комісією ГУ МВС у Львівській області, ОСОБА_1 визнаний непридатний до військової служби зі зняттям з військового обліку. На основі статті графи Рокладу хвороб і фізичних вад 71а, 40в, графи 1 наказу МВС України №85 від 06.02.2001.
Отож, позивач з 20.07.2009 знятий з військового обліку, проте, відповідно до Закону № 2232-ХІІ продовжує перебувати в статусі військовозобов`язаного.
Наказом Міністра оборони України № 402 від 14.08.2008р. затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі за текстом Положення № 402).
Пунктом 1.1 глави 1 розділу II Положення № 402 передбачено, що медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови). Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у виді Збройних Сил України та інших військових формувань у мирний та воєнний час.
Згідно з пунктом 3.1 глави 3 Положення № 402 медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням військового комісара ВЛК військових комісаріатів.
Відповідно до пункту 3.2 глави 3 Положення № 402 військовозобов`язані, залежно від категорії запасу, військово-облікової спеціальності та призначення, підлягають повторному огляду ВЛК військових комісаріатів. Крім того, офіцери запасу підлягають повторному огляду зазначеними ВЛК під час чергового атестування, а рядовий, сержантський та старшинський склад запасу ВЛК військових комісаріатів - у разі зміни призначення.
Повторний медичний огляд військовозобов`язаних, які перебувають у запасі 1 і 2 розрядів, раніше визнаних придатними до військової служби або непридатними до військової служби в мирний час за станом здоров`я, а також військовозобов`язаних плавскладу ВМС Збройних Сил України проводиться один раз на 5 років ВЛК військових комісаріатів, а льотного складу - ЛЛК військових комісаріатів.
Відповідно до пункту 3.3 глави 3 Положення № 402 військовозобов`язані, визнані непридатними до військової служби, повторно оглядаються ВЛК військових комісаріатів за місцем проживання після обов`язкового обстеження у спеціалізованих лікувально-профілактичних закладах. Медичний огляд цієї категорії громадян проводиться за графою ІІ Розкладу хвороб, а тих, які мають офіцерське звання, - за графою ІІІ цього Розкладу хвороб.
Зміст наведених норм указує на те, що повноваження з визначення ступеня придатності до військової служби та визнання військовозобов`язаних непридатними до її проходження належать військово-лікарським комісіям територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. У разі визнання військовозобов`язаного непридатним до військової служби військово-лікарською комісією ухвалюється відповідна постанова/свідоцтво про хворобу, на підставі якої військовозобов`язаний підлягає виключенню з військового обліку.
Повертаючись до обставин цієї справи, наявність підстав для виключення з військового обліку позивач обґрунтовує свідоцтвом про хворобу №265 виданого Військово-лікарською комісією ГУ МВСУ у Львівській області 20.07.2009.
Водночас, як установлено нормами Закону №2232-ХІІ та Порядку №1487, документом, на підставі якого здійснюється виключення з військового обліку, є постанова військово-лікарської комісії саме районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про безпідставність доводів позову про те, що відповідач зобов`язаний виключити позивача з військового обліку на підставі свідоцтва про хворобу №265 виданого Військово-лікарською комісією ГУ МВСУ у Львівській області 20.07.2009.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2026 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, № 303-A, п. 29).
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отож, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у позові ОСОБА_1 слід відмовити повністю.
Враховуючи висновок суду по суті позову та керуючись встановленими статтею 139 КАС України правилами розподілу судових витрат суд покладає усі понесені позивачем судові витрати на нього. Відповідач не надав суду доказів понесення судових витрат, що підлягають розподілу за наслідками вирішення цього спору.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-76, 139, 241-246, 250, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

у позові ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 по визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Мричко Н.І.