ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 645/2075/19
провадження № 61-4367св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Пророка В. В., 
Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Мисливське господарство «Ватра плюс»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ландишева Світлана Миколаївна, на рішення Франківського районного суду м. Львова 
від 6 серпня 2021 року, ухвалене у складі судді Дзеньдзюри С. М., та постанову Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року, ухвалену колегією у складі суддів Крайник Н. П., Ванівського О. М., Мельничук О. Я.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Мисливське господарство «Ватра плюс» (далі - ТОВ «МГ «Ватра Плюс») про стягнення грошових коштів.
В обґрунтування позову вказував, що 17 березня 2016 року він та ОСОБА_2 , який є єдиним учасником та директором ТОВ «МГ «Ватра Плюс», уклали договір поставки обладнання, згідно з яким він передав ОСОБА_2 грошові кошти 
в сумі 62 000 доларів США. На 4 квітня 2019 року директор ТОВ «МГ «Ватра Плюс» ОСОБА_2 обладнання в обумовлене місце не поставив, чим порушив умови укладеного договору від 17 березня 2016 року. Вважає, що ОСОБА_2 і 
ТОВ «МГ «Ватра Плюс» повинні повернути йому кошти, передані за договором у розмірі 62 000 доларів США, сплатити: штраф за невиконання умов щодо передачі обладнання у сумі 550 967 доларів США, штраф у сумі 15 000 доларів США за невиконання строків передачі обладнання, а також 3 % річних від простроченої суми заборгованості, нараховані на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу Україна (далі - ЦК України) у розмірі 7 742 доларів США.
З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути 
з ОСОБА_3 та ТОВ «МГ «Ватра Плюс» 635 709 доларів США та 9 605 грн 
у відшкодування судового збору.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 6 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 17 лютого 
2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення місцевого суду, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що договором від 17 березня 2016 року, укладеним 
ОСОБА_1 та ТОВ «МГ «Ватра Плюс», не передбачено солідарної відповідальності ОСОБА_2 за його невиконання директором, тому останній не може відповідати за зобов`язаннями товариства за цим договором. За таких обставин суді дійшли висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 .
Відмовляючи ОСОБА_1 у позові в частині вимог до ТОВ «МГ «Ватра Плюс» про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції керувався тим, що позивачу поставлено обладнання для виробництва паливних гранул з відходів деревини згідно з умовами договору поставки від 17 травня 2016 року в місце, обумовлене сторонами (село Коропець Золочівського району Львівської області). 
ОСОБА_1 обладнання оглянув, однак воно йому «не сподобалося», тому акти приймання-передачі поставленого обладнання він не підписав. Вказані обставини суди встановили з постанови Франківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - Франківський ВП) від 30 вересня 2019 року про закриття кримінального провадження № 12017140080000690. 
Встановивши обставини щодо виконання постачальником обов`язку з поставки товару, суди дійшли висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин частини другої статті 693 ЦК України (вимагати передачу товару або повернення суми).

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
14 травня 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат 
Ландишева С. М., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова 
від 6 серпня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постановах:
- Верховного Суду від 5 серпня 2020 року у справі № 761/28179/15-ц 
(провадження № 61-1724св18), про те, що умовою застосування частини другої статті 693 ЦК України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати;
- Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20), про те, що зобов`язання з повернення суми попередньої оплати товару відповідно до частини першої статті 530 ЦК України фактично виникло у відповідача у зв`язку із закінченням обумовленого сторонами строку поставки, який, виходячи із суті зобов`язання сторін, є тим строком, після настання якого постачальник (продавець) усвідомлював протиправний характер неповернення грошових коштів;
- Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року 
у справі № 331/5054/15-ц (провадження № 14-164цс19), в якій зазначено, що електронні накладні відповідача на внутрішнє переміщення товарів не відповідають вимогам законодавства щодо форми їх складення, оскільки у них відсутня інформація, передбачена наказом Міністерства статистики України 
від 21 червня 1996 року № 1193 «Про затвердження типових форм первинних облікових документів з обліку сировини та матеріалів». Зазначені накладні про переміщення товарів із основного складу на проміжний склад (кросс-док), а далі з проміжного складу (кросс-доку) на склад магазинів не підтвердили факт передання товару позивачеві. За таких обставин відповідач не виконав зобов`язання з передання товару позивачу та не повернув на його вимогу сплачену вартість товару, отже правильними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову в частині стягнення з відповідача боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних;
- Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), про те, що обґрунтування існування обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом;
- Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 756/671/19 
(провадження № 61-12536св20), в якій зазначено, що єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлювали своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи (у цьому випадку - позивача).
Заявник зазначає про відсутність у справі доказів, які підтверджують поставку обладнання у строк до 2 травня 2016 року, визначений договором від 17 березня 2016 року. 
Також вказує на встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а саме довідки ТОВ «МГ «Ватра Плюс» від 20 квітня 
2021 року № 12/1, яку подано з пропуском строку - після стадії підготовчого провадження без зазначення товариством поважних причин пропуску строку.
Суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінки обставинам передачі ОСОБА_1 17 березня 2016 року ОСОБА_2 коштів у сумі 62 000 доларів США в рахунок виконання договору поставки від 17 березня 2016 року, що підтверджується відповідною розпискою на звороті договору. 
У зв`язку з чим з 17 березня 2016 року почався 45-ти денний строк поставки (передачі) обладнання позивачу, який сплив 2 травня 2016 року. Тому у відповідачів виникло зобов`язання повернути позивачу суму попередньої оплати 
у розмірі 62 000 доларів США. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу 
у розмірі 550 967 доларів США за невиконання умов щодо передачі обладнання, штрафу у розмірі 15 000 доларів США за невиконання термінів передачі обладнання, а також 7 742 доларів США - 3 % річних на підставі частини другої 
статті 625 ЦК України, суди не дослідили умови договору від 17 березня 2016 року.
Посилається на помилковість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про встановлення істотних обставин щодо виконання відповідачем поставки обладнання позивачу за відсутності відповідних доказів про це, а також невстановлення конкретної дати поставки обладнання за договором 
від 17 березня 2016 року, що спростовує такий висновок.
Зазначає, що місце поставки, визначене судами першої та апеляційної інстанцій 
(а саме село Коропець Золочівського району Львівської області), він не погоджував. Постанова про закриття кримінального провадження № 12017140080000690 від 30 вересня 2019 року, про яку зазначають суди першої та апеляційної інстанцій, не є первинним документом (першоджерелом), яким може бути підтверджений факт і дата поставки (передачі) обладнання за договором від 17 березня 2016 року, оскільки не відповідає критеріям належності і допустимості доказів. При цьому у ній взагалі не вказано обставин передачі обладнання 
у селі Коропець Золочівського району Львівської області у строк до 2 травня 
2016 року, тому встановлені судами обставинами є припущеннями.
Вказує на необґрунтованість висновку судів про те, що ОСОБА_2 повідомляв позивача про місцезнаходження обладнання в селі Коропець Золочівського району Львівської області, оскільки в матеріалах цієї справи такі листи відсутні. Листи, на які посилаються суди першої та апеляційної інстанцій (а.с. 61-67), датовані жовтнем, листопадом і груднем 2016 року та березнем 2017 року - після спливу встановленого договором строку передачі обладнання, тому вони не можуть підтверджувати факт виконання зобов`язання щодо поставки обладнання чи готовність його до передачі у строки, обумовлені договором, а саме до 2 травня 2016 року.
Позиція інших учасників 
25 липня 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Блонський М. А. подав до Верховного Суду відзив на вказану касаційну скаргу, в якому просив залишити скаргу без задоволення. В обґрунтування вказував про безпідставність та необґрунтованість вимог скарги і законність оскаржуваних судових рішень.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про:
- застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року 
у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), від 15 травня 2019 року 
у справі № 331/5054/15-ц (провадження № 14-164цс19), від 22 вересня 2020 року 
у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20), у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 756/671/19 (провадження № 61-12536св20), 
від 5 серпня 2020 року у справі № 761/28179/15-ц (провадження № 61-1724св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- недослідження судами зібраних у справі доказів та встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2025 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 17 березня 2016 року ОСОБА_1 та ТОВ «МГ «Ватра Плюс» уклали договір, за умовами якого виконавець (ТОВ «МГ «Ватра плюс») зобов`язався передати замовнику 
( ОСОБА_1 ) обладнання для виробництва паливних гранул з відходів деревини вартістю 88 794 доларів США.
Пунктом 3 зазначеного договору сторони погодили, що обладнання передається виконавцем - ТОВ «МГ «Варта плюс» замовнику протягом 45 днів з дня передачі замовником представнику виконавця суми, еквівалентної 62 000 доларів США. Днем передачі грошових коштів є 17 березня 2016 року. Ця подія фіксується власноручно написаною розпискою ОСОБА_2 про одержання відповідних коштів на зворотному боці даного договору та завіряється 
печаткою ТОВ «МГ «Ватра плюс».
Згідно з пунктом 4 цього договору після передачі виконавцем замовнику обладнання замовник передає представнику виконавця кошти 
еквівалентні 7 090 доларів США протягом трьох днів з моменту підписання акта передачі майна.
Замовник передає виконавцю протягом трьох днів суму 92 165 грн після виконання монтажних та пусконалагоджувальних робіт, пов`язаних з введенням в дію лінії по виробництву паливних гранул з відходів деревини (пункт 5 договору поставки).
У пункті 10 договору зазначені реквізити сторін договору, а саме замовника ОСОБА_1 та виконавця ТзОВ «МГ «Ватра плюс».
Договір поставки 17 березня 2016 року підписаний ОСОБА_4 та директором ТОВ «МГ «Ватра плюс» ОСОБА_2
Зі змісту постанови Франківського ВП від 30 вересня 2019 року про закриття кримінального провадження № 12017140080000690 суди встановили, що під час досудового розслідування допитано ОСОБА_1 , який повідомив, що на виконання умов договору від 17 березня 2016 року ТОВ «МГ «Ватра плюс» поставило йому обладнання в місце зберігання (село Коропець Золочівського району Львівської області), де ОСОБА_1 це обладнання оглянув, однак воно йому «не сподобалося», тому акти приймання-передачі поставленого обладнання він не підписав.
Доказів про відмову позивача від договору поставки обладнання для виробництва паливних гранул матеріали справи не містять.
2 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до директора ТОВ «МГ Ватра Плюс» Сагана Т. Л. із заявою, у якій просив до 15 листопада 2016 року повернути сплачені ним за договором від 17 березня 2016 року кошти у розмірі 62 000 доларів США та сплатити штраф у розмірі 15 000 доларів США у зв`язку з невиконанням умов договору.
З листів ОСОБА_2 , адресованих позивачу ОСОБА_1 , та довідки 
ТОВ «МГ Ватра Плюс» від 20 квітня 2021 року № 12/1 суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_2 повідомляв ОСОБА_1 про місцезнаходження обладнання в селі Коропець Золочівського району Львівської області.
Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Частиною другою статті 530 ЦК України визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України) і договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша статті 639 ЦК України).
Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Частинами першою, другою статті 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Положеннями статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України).
Згідно зі статтею 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, а продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень 
статті 530 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.
Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно 
до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (статті 525, 526 ЦК України).
Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
У частині першій статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 
1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що:
- 17 березня 2016 року ОСОБА_1 та ТОВ «МГ «Ватра Плюс» уклали договір, за умовами якого виконавець (ТОВ «МГ «Ватра плюс») зобов`язався передати замовнику ( ОСОБА_1 ) обладнання для виробництва паливних гранул з відходів деревини вартістю 88 794 доларів США;
- пунктом 3 зазначеного договору сторони погодили, що обладнання передається виконавцем - ТОВ «МГ «Варта плюс» замовнику протягом 45 днів з дня передачі замовником представнику виконавця суми, еквівалентної 62 000 доларів США. Днем передачі грошових коштів є 17 березня 2016 року. Ця подія фіксується власноручно написаною розпискою ОСОБА_2 про одержання відповідних коштів на зворотному боці договору та завіряється печаткою ТОВ «МГ «Ватра плюс»;
- у позовній заяві ОСОБА_1 вказував, що ТОВ «МГ «Ватра Плюс» не здійснило поставку визначеного договором обладнання;
- ОСОБА_2 повідомляв ОСОБА_1 про місцезнаходження обладнання 
у селі Коропець Золочівського району Львівської області;
- під час допиту як потерпілого у кримінальному провадженні № 12017140080000690 від 1 березня 2017 року ОСОБА_1 пояснив, що він оглянув обладнання, яке показав йому ОСОБА_5 , однак обладнання йому не сподобалося, тому він не підписав акт приймання передачі. Такі обставини встановлені судами зі змісту постанови про закриття кримінального провадження від 30 вересня 2019 року, яку ОСОБА_1 не оскаржував.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів на підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування-спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанови Великої Палати Верховного Суду 
від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 (провадження № 12-57гс21)).
У справі, яка переглядається, суди встановили, що ТОВ «МГ «Ватра Плюс» поставило позивачу обладнання для виробництва паливних гранул з відходів деревини на виконання укладеного ними договору від 17 травня 2016 року в місце, обумовлене сторонами, а саме в с. Коропець Золочівського району Львівської області
Оцінивши подані сторонами докази, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов висновку про те, що ТОВ «МГ «Ватра Плюс» виконало свій обов`язок з передання позивачу обладнання з відповідними актами приймання-передачі, що підтверджується наданими відповідачами доказами та показами директора товариства ОСОБА_2 . Передання обладнання здійснювалося за місцем його зберігання, обумовленим з позивачем. 
При цьому суди врахували, що позивач жодних доказів на спростування встановлених обставин, не надав, у судове засідання для надання ним пояснень про фактичні обставини справи не з`явився та відповіді на питання учасників і суду не надав.
Частиною другою статті 678 ЦК України передбачено, що у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару.
У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 164/882/15-ц 
(провадження № 61-9384св18) Верховний Суд тлумачив пункт 1 частини другої статті 678 ЦК України і зазначив, що у разі істотного порушення вимог щодо якості товару покупець має право вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми лише за умови, якщо він відмовився від договору. Оскільки позивач не відмовлявся від договору купівлі-продажу, Верховний Суд погодився з висновком судів про відсутність правових підстав для стягнення сплаченої за товар грошової суми. Отже, позивач може вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми за умови відмови від договору.
Матеріали справи не містять будь-яких пояснень чи аргументів ОСОБА_1 щодо причин неприйняття товару після настання строку поставки, неповідомлення ТОВ «МГ «Ватра Плюс» про існування будь-яких недоліків постановленого товару та чому за обставин, на які він посилається, не відмовився від договору.
Крім того, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів з тих підстав, що договором від 17 березня 2016 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «МГ Ватра Плюс», не передбачено солідарної відповідальності директора ОСОБА_2 за його невиконання, тому він не може відповідати перед позивачем за такими зобов`язаннями.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків Верховного Суду відхиляються касаційним судом, виходячи з такого:
- у постанові від 5 серпня 2020 року у справі № 761/28179/15-ц 
(провадження № 61-1724св18) Верховний Суд зазначив, що належним доказом поставки товару є підписаний сторонами акт приймання-передачі. У разі, якщо такий акт не підписано, суду слід перевіряти факт поставки товару за допомогою інших поданих сторонами доказів, зокрема, показань свідків, письмових доказів, тощо. У вказаній постанові Верховний Суд зазначив про неврахування апеляційним судом того, що у разі, коли постачальник посилається на виконання свого обов`язку з поставки товару, саме на нього покладається обов`язок доведення цього факту. У справі, яка переглядається, суди вважали доведеними обставини поставки товару і позивач такі обставини не спростував;
- у справі № 918/631/19, яка переглядалася Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 22 вересня 2020 року), суди встановили, що у справі спірні правовідносини, які виникли між сторонами, пов`язані з питанням можливості нарахування відповідно до статті 625 ЦК України інфляційних втрат 
і 3 % річних на суму грошових коштів, яка раніше була перерахована позивачем (покупцем) відповідачу (постачальнику, продавцю) на виконання умов контракту (договору поставки) як попередня оплата за товар, що фактично не був поставлений (стаття 693 ЦК України), та яка в подальшому не була повернута відповідачем, незважаючи на закінчення передбаченого договором строку поставки;
- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року 
у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20) касаційний суд керувався встановленими судами першої т апеляційної інстанції обставинами про те, що долученими до справи фіскальними чеками та іншими документами підтверджується виникнення зобов`язальних правовідносин: позивач оплатив вартість товару готівкою, а відповідач товар позивачеві не передав;
- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року 
у справі № 342/180/17 (провадження 14-131цс19) розглядався спір про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг;
- у постанові від 20 жовтня 2020 року у справі № 756/671/19 
(провадження № 61-12536св20) Верховний Суд виклав висновок щодо підстав прийняття нових доказів апеляційним судом.
За таких обставин доводи касаційної скарги про застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої 
Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 331/5054/15-ц (провадження № 14-164цс19), від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20), у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 
2020 року у справі № 756/671/19 (провадження № 61-12536св20), від 5 серпня 
2020 року у справі № 761/28179/15-ц (провадження № 61-1724св18), є необґрунтованими, оскільки встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. 
Також підлягають відхиленню доводи заявника про встановлення судами обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (довідки ТОВ «МГ «Ватра Плюс» від 20 квітня 2021 року № 12/1), оскільки у розумінні частини першої статті 78 ЦК України зазначену довідку не можна вважати недопустимим доказом.
Отже, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій і зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями 
статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК 
України рішення суду першої інстанції та постанова апеляційної інстанції підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і на такі заявник не вказує.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої 
статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ландишева Світлана Миколаївна, залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 6 серпня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Пророк В. В. Сердюк