КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року місто Київ № 320/24073/25

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Білоус А.Ю. розглянув у спрощеному позовному провадженні без виклику (повідомлення) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просив:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , а саме за 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік та 2022 рік щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону від 22.10.1993 №3551-XII за 2023, 2024 роки, як учаснику бойових дій за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 ;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 за 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік та 2022 рік здійснити позивачу нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону від 22.10.1993 №3551-XII.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він у період з вересня 2018 року по січень 2022 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . За твердженням позивача, у період з 2018 по 2022 роки включно відповідачем не було повністю здійснено належні йому як військовослужбовцю виплати, передбачені чинним законодавством. Зокрема, позивач вказує на протиправну бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22.10.1993 № 3551-XII, за весь період проходження служби у вказаній частині з 2018 по 2022 роки.
Також позивач посилається на рішення Верховного Суду від 16.05.2019 року у зразковій справі № 620/4218/18, яке постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року залишено без змін.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.06.2025 відкрито провадження в справі, постановлено здійснювати розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання, встановлено строки для подання заяв по суті та доказів.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив. Свої заперечення обґрунтовує тим, що згідно з наказом командувача Сухопутних військ ЗСУ від 25.01.2022 № 15 полковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та направлено для подальшого проходження служби до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідач зазначає, що відповідно до пункту 181 Положення про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, у разі переміщення військовослужбовця по службі невикористана ним відпустка надається за новим місцем служби. Оскільки переміщення з однієї частини до іншої не є звільненням з військової служби, у відповідача не виникло обов`язку щодо виплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018– 2022 роки.
На думку відповідача, право на таку грошову компенсацію виникає виключно під час звільнення з військової служби. Матеріали справи не містять доказів звільнення позивача, а військова частина НОМЕР_1 не є його останнім місцем служби.
Крім того, відповідач вказує на безпідставність посилання позивача на висновки Верховного Суду у зразковій справі № 620/4218/18, оскільки обставини тієї справи є відмінними: у ній право на компенсацію розглядалося в контексті звільнення військовослужбовця, тоді як у цій справі позивача було переміщено по службі.
З огляду на це відповідач вважає, що у діях військової частини НОМЕР_1 відсутні порушення чинного законодавства, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив таке.
ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 виданим в травні 2015 року.
Відповідно до витягу з наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 25.09.2018 №183 підполковника ОСОБА_1 , призначеного наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 17 серпня 2018 року № 446 на посаду начальника відділу планування постачання управління логістики штабу ІНФОРМАЦІЯ_2 , який прибув з військової частини НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 , зараховано до списків особового складу,- на всі види забезпечення та вважати таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з 22 вересня 2018 року.
Відповідно до витягу з наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 04.02.2020 №23 ОСОБА_1 , начальника відділу планування постачання управління логістики штабу ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначеного наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 03 лютого 2020 року № 59 на посаду начальника відділу планування забезпечення військовим майном, мобілізаційного розгортання та розробки табелів до штатів управління логістики штабу цього ж Командування, вважати таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з 04 лютого 2020 року.
Відповідно до витягу з наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 25.01.2022 №15 полковника ОСОБА_1 , начальника відділу планування забезпечення військовим майном, мобілізаційного розгортання та розробки табелів до штатів управління логістики штабу ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначеного наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 05 січня 2022 року № 5 на посаду начальника відділу планування логістичного забезпечення - заступника начальника управління логістики штабу. ІНФОРМАЦІЯ_3 , вважати таким, що справи та посаду здав. З 25 січня 2022 року виключити зі списків особового складу,- всіх видів забезпечення та направити для подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 .
Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2018 по 2022 роки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір, суд враховує таке. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України “Про відпустки” від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Статтею 4 Закону № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
На підставі статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Як визначено частиною першою статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначає Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22.10.1993 № 3551-ХІІ (далі - Закон № 3551).
Відповідно до статті 5 Закону № 3551 (в редакції чинній на момент набуття позивачем статусу учасника бойових дій) учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Згідно з пунктом 19 частини першої статті 6 Закону № 3551 (в редакції чинній на момент набуття позивачем статусу учасника бойових дій), учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
На підставі пункту 12 частини першої статті 12 Закону № 3551 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до статті 16-2 Закону України “Про відпустки” учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, особам, реабілітованим відповідно до Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917– 1991 років”, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з абзацом першим пункту 8 статті 10-1 Закону № 2011 “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
На підставі пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011 в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені пунктами першим, шостим та дванадцятим цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених пунктом першим цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Як визначено пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011 під час дії воєнного стану військовослужбовцям надається частина щорічної основної відпустки загальною тривалістю не більше 30 календарних днів, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів. Кожна із зазначених відпусток надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Згідно з пунктом 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток припиняється, крім відпустки військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та в разі якщо дитина потребує домашнього догляду - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку (якщо обоє батьків є військовослужбовцями, - одному з них за їх рішенням); відпустки для лікування у зв`язку з хворобою або для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) за висновком (постановою) військово-лікарської комісії.
Аналіз зазначених норм свідчить, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації та під час дії воєнного стану припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема додаткової відпустки учасникам бойових дій, що передбачена статтею 16-2 Закону України “Про відпустки” та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”.
Проте, Законом № 2011 не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Таким чином, в разі невикористання вищевказаної додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Відповідно до пунктів 3, 5 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 № 260, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення.
Така правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18, Верховним Судом в постанові від 22 грудня 2021 року № 640/21771/20, від 08 лютого 2023 року у справі № 420/9834/22.
Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пункту 12 частини першої статті 12 Закону № 3551.
Як свідчать матеріали справи позивач має статус учасника бойових дій з травня 2015 року, проходить військову службу, отже, в разі звільнення має право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.
На підставі частини другої статті 24 Закону України № 2232 “Про військовий обов`язок і військову службу” закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до частини тринадцятої статті 6 Закону № 2232 військовослужбовці у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби, можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включенням до списків особового складу формування, до якого прибули.
Згідно з пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Таким чином, звільнений з військової служби військовослужбовець на день виключення зі списків особового складу має бути повністю забезпечений матеріальним і грошовим забезпеченням, тобто з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення продовольчого, речового та грошового забезпечення.
Як свідчать матеріали справи, відповідно до витягу з наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 25.01.2022 №15 ОСОБА_1 з 25 січня 2022 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 .
Отже, позивача не було звільнено з військової служби, а було виключено зі списків особового складу з метою подальшого проходження служби, що не є звільненням з військової служби.
Оскільки позивач не звільнений з військової служби, продовжує службу в іншому військовому формуванні, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за невикористані дні відпустки.
Суд зазначає, що позивач може отримати грошову компенсацію при звільненні з військової служби за останнім місцем служби у відповідності до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260.
Також суд зазначає, що справа № 620/4218/18, що розглянута Верховним Судом як зразкова не є типовою до даної справи, оскільки позивач у даній справі не звільнений з військової служби, на відміну від обставин у справі № 620/4218/18 (одна з ознак типової справи: позивач, фізична особа: учасник бойових дій, звільнений з військової служби). Тому посилання позивача на рішення у вказаній справі суд вважає безпідставним.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, відповідно в їх задоволенні суд відмовляє.
Відповідно до статті 139 КАС України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати розподілу та присудженню не підлягають.
Керуючись статтями 2-3, 5-15, 72-77, 90, 122, 132, 139, 242-246, 250-251, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.
Судові витрати розподілу та присудженню не підлягають.
Відомості про сторони та інших учасників справи: 
позивач - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 );
відповідач – Військова частина НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ).
Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Білоус А.Ю.