КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 серпня 2026 року м. Київ справа №320/4503/25
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жукової Є.О. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу 
за позовом | ОСОБА_1
до | Військової частини НОМЕР_1
про | визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить суд:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 , щодо не розгляду рапорта солдата ОСОБА_1 , 2001 року народження, стрільця-снайпера, 2 штурмового взводу, 3 штурмової роти, 1 батальйону про переведення його на посаду: водія-електрика відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " сухопутних військ Збройних Сил України, ВОС -780058А, ШПК -"солдат", штат 43/077-04, тарифний розряд - 4 в зв`язку з визнанням ВЛК на підставі статей 17 б, 15 б, 36, 75 в графи ІІ Розладу хвороб Наказу МОУ №402 від 14.08.2008 із змінами - визнано солдата ОСОБА_1 придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. Непридатний до служби в ДШВ, морській піхоті, підрозділах спецпризначення, плаваючому складі, тощо військової служби.
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 , розглянути рапорт солдата ОСОБА_1 , 2001 року народження, стрільця-снайпера, 2 штурмового взводу, 3 штурмової роти, 1 батальйону про переведення його на посаду: водія-електрика відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " сухопутних військ Збройних Сил України, ВОС -780058А, ШПК -"солдат", штат 43/077-04, тарифний розряд - 4 з визнанням ВЛК придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. Непридатний до служби в ДШВ, морській піхоті, підрозділах спецпризначення, плаваючому складі, тощо.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 травня 2024 року, позивач одержав дрібні вогнепальні осколкові сліпі поранення обличчя, правого передпліччя, правого стегна згідно довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №23982 від 08 червня 2024 року. Згідно направлення військової частини НОМЕР_1 № 1781/2535 від 06 червня 2024 року позивача направлено на стаціонарне лікування у КП «Волинська обласна клінічна лікарня» з діагнозом: вогнепальні осколкові дотичні поранення обличчя, вогнепальні осколкові поранення м`яких тканин правого стегна та правого передпліччя за наявністю дрібних осколків. За період перебування на лікуванні та проведення огляду ВЛК у позивача встановлені травми і захворювання, які пов`язані з проходженням військової служби та на підставі статей 17б, 15б, 36, 75 в графи ІІ Розкладу хвороб Наказу № 402 від 14.08.2008 зі змінами та визнано придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. Непридатний до служби в ДШВ, морській піхоті, підрозділах спецпризначення, плаваючому складі, тощо.
20.11.2024, позивач подав рапорт про переведення його на посаду водія - електрика відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " сухопутних військ Збройних Сил України, ВОС -780058А, ШПК -"солдат", штат 43/077-04, тарифний розряд -4.
Однак, станом на 20.01.2025, вказаний рапорт відповідачем не розглянутий та жодного рішення не прийнято. у зв`язку з чим, позивач вважає таку бездіяльність протиправною. А тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.02.2025 відкрито провадження у справі №320/4503/25, суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Даною ухвалою суд витребував від відповідача: завірену належним чином копію рапорту позивача із усіма документами, поданими позивачем, матеріали розгляду рапорту, всі матеріали, що були або мали бути взяті до уваги при прийнятті спірного рішення, вчинення бездіяльності/дій.
25.02.2025, представником відповідача, через систему «Електронний Суд» подано до суду відзив відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі з підстав того, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно - господарської діяльності) від 28.06.2024 № 2552 призначено службове розслідування з метою уточнення причин, що сприяли самовільному залишенню тимчасового місця розташування підрозділу солдатом ОСОБА_1 , а також встановлення ступеня вини старшого стрільця - оператора 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу 3 штурмової роти НОМЕР_3 штурмового батальйону солдата ОСОБА_1 , чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 01.07.2024 № 1059 «Про результати службового розслідування» старший стрілець - оператор 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу 3 штурмової роти НОМЕР_3 штурмового батальйону солдат ОСОБА_1 , вважається таким, що з 27.06.2024 не виконує обов`язки військової служби. Оскільки в діях позивача вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, відповідачем в порядку ст. 214 КПК України до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за № 1781/17040 від 02.07.2024.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.07.2024 № 223, відповідно до підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, позивача звільнено із займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 з 12 липня 2024 року.
З урахуванням цього, представник відповідача зазначає, що у зв`язку із неповерненням позивача у військову частину після самовільного залишення місця служби, рапорт від 20.11.2024, який надійшов від адвоката позивача, командуванням військової частини НОМЕР_1 не розглядався.
З метою додержання розумного строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд визнав за можливе розгляд справи здійснювати за наявними матеріалами.
Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВС Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 мобілізовано на військову службу з 04.08.2022 та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_4 зараховано до особового складу.
02.03.2024, позивач переведений до військової частини НОМЕР_1 згідно наказу № 70 від 02.03.2024 за ВОС 100672 А стрілець-снайпер.
24 травня 2024 року, позивач одержав дрібні вогнепальні осколкові сліпі поранення обличчя, правого передпліччя, правого стегна згідно довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №23982 від 08 червня 2024 року. Згідно направлення військової частини НОМЕР_1 № 1781/2535 від 06 червня 2024 року позивача направлено на стаціонарне лікування у КП «Волинська обласна клінічна лікарня» з діагнозом: вогнепальні осколкові дотичні поранення обличчя, вогнепальні осколкові поранення м`яких тканин правого стегна та правого передпліччя за наявністю дрібних осколків. За період перебування на лікуванні та проведення огляду ВЛК у позивача встановлені травми і захворювання, які пов`язані з проходженням військової служби та на підставі статей 17б, 15б, 36, 75 в графи ІІ Розкладу хвороб Наказу № 402 від 14.08.2008 зі змінами та визнано придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. Непридатний до служби в ДШВ, морській піхоті, підрозділах спецпризначення, плаваючому складі, тощо.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно - господарської діяльності) від 28.06.2024 № 2552 призначено службове розслідування з метою уточнення причин, що сприяли самовільному залишенню тимчасового місця розсташування підрозділу солдатом ОСОБА_1 , а також встановлення ступеня вини старшого стрільця - оператора 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу 3 штурмової роти НОМЕР_3 штурмового батальйону солдата ОСОБА_1 , чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 01.07.2024 № 1059 «Про результати службового розслідування» старший стрілець - оператор 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу 3 штурмової роти НОМЕР_3 штурмового батальйону солдат ОСОБА_1 , вважається таким, що з 27.06.2024 не виконує обов`язки військової служби. Оскільки в діях позивача вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, відповідачем в порядку ст. 214 КПК України до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за № 1781/17040 від 02.07.2024.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.07.2024 № 223, відповідно до підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, позивача звільнено із займаної посади і зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 з 12 липня 2024 року.
20.11.2024, позивач подав рапорт про переведення його на посаду водія - електрика відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " сухопутних військ Збройних Сил України, ВОС -780058А, ШПК -"солдат", штат 43/077-04, тарифний розряд - 4.
Однак, станом на 20.01.2025, вказаний рапорт відповідачем не розглянутий та жодного рішення не прийнято.
Вважаючи бездіяльність щодо не розгляду рапорту відповідачем протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до наступних висновків.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 23.05.1992 №2232-XII (зі змінами і доповненнями) також визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до частини шостої статті 2 цього ж Закону одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Абзацом четвертим статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено про оголошення та проведення загальної мобілізації на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Київа.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
На момент розгляду цієї адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено, відповідно застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок проходження військової служби по мобілізації в умовах воєнного стану.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону № 2232-XII).
Відповідно до приписів частини десятої статті 1 Закону № 2232-XII та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи, наказом Міністра оборони України 14.08.2008 № 402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800 (далі - Положення № 402).
Відповідно до пункта 1.1 глави 1 розділу І Положення № 402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Відповідно до пункту 1.2 глави 1 розділу І Положення № 402 військово-лікарська експертиза - це: медичний огляд допризовників, призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, офіцерів запасу, які призиваються на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військово-навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів Міністерства оборони України (далі - ВВНЗ), учнів військових ліцеїв; колишніх військовослужбовців; працівників Збройних Сил України, які працюють у шкідливих та небезпечних умовах праці та залучаються до роботи з джерелами іонізуючого випромінювання (далі - ДІВ), компонентами ракетного палива (далі - КРП), джерелами електромагнітних полів (далі - ЕМП), лазерного випромінювання (далі - ЛВ), мікроорганізмами I-II груп патогенності, особливо небезпечними інфекційними хворобами; працівників допоміжного флоту Військово-Морських Сил Збройних Сил України (далі - ВМС Збройних Сил України); визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ, роботи за фахом; установлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів.
Відповідно до пункта 1.3 глави 2 розділу І Положення № 402 для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця. Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.
Що стосується медичного огляду військовослужбовців, то пунктом 6.1 глави 6 розділу II Положення № 402 передбачено, що направлення на медичний огляд проводиться:
а) військовослужбовців строкової служби: командирами військових частин, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комісарами, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, а осіб, які перебувають на обстеженні та лікуванні у цивільному лікувально-профілактичному закладі психіатричного профілю, крім того, - головними лікарями цих закладів;
б) військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби): прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, органами управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, прокуратурою, судом, начальниками гарнізонів, штатних ВЛК, військових лікувальних закладів за місцем лікування, військовими комендантами гарнізонів та військовими комісарами.
За нормами статті 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України від 24.03.1999 № 548-XIV, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника (стаття 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).
Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124, (далі Інструкція з діловодства у Збройних Силах України), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення,- звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
За нормами статті 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 548-XIV, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника (стаття 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).
Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 №124, (далі Інструкція з діловодства у Збройних Силах України), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення,- звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Також згідно з пунктом 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.
Здійснивши системний аналіз зазначених вище норм чинного законодавства, суд зазначає, що наведені вище положення передбачають право військовослужбовця на проходження військово-лікарської комісії за наявності достатніх підстав, а також ініціювання цих питань та подання рапортів з питань, що виникають під час проходження військової служби.
Цей спір виник в результаті нездійснення розгляду відповідачем рапорту позивача від 20.11.2024. Відповідач в ході судового розгляду факт отримання рапорту не заперечував, натомість зазначив, що через перебування позивача у списках особового складу, які самовільно залишили військову частину, розглянути рапорт позивача неможливо, оскільки позивач незаконно відсутній на військовій службі.
Відповідно до пункту 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.
Відтак, командир військової частини за результатами розгляду рапорту (заяви) військовослужбовця, зобов`язаний протягом місяця розглянути рапорт (заяву) військовослужбовця та надати відповідь по суті порушених питань. При цьому суд не ставить під сумнів право командира діяти на власний розсуд одноосібно приймаючи відповідні рішення з цього приводу.
Застосовуючи вищевказані положення законодавства до обставин справи суд зазначає, що рапорт як офіційна форма звернення військовослужбовця до вищої посадової особи передбачає його опрацювання та надання відповіді по суті порушених в ньому питань. Такий строк визначено в п. 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України як загальний строк для опрацювання документів, які були зареєстровані військовою частиною. За обставин цієї справи відповідач факт отримання рапорту визнав, підставою його не опрацювання визначив незаконну відсутність позивача на військовій службі та самовільне залишення ним військової частини.
Проте, відповідачем не обґрунтовано неможливість розгляду рапорту позивача без його особистої відсутності у військовій частині. При цьому, суд зауважує, що при вирішенні цієї справи не надається правова оцінка підставам направлення позивача на військово-лікарняну комісію та обґрунтованості рапорту позивача, як такого, в т.ч. наявності підстав для його задоволення, оскільки ці питання перебувають у компетенції командування військової частини. Водночас, нездійснення розгляду рапорту від 20.11.2024. в цілому не може бути обґрунтовано самим лише перебуванням позивача у списках осіб, що самовільно залишили війську частину, а також відсутністю позивача на військовій службі, оскільки такої підстави законодавством не встановлено, взаємозв`язку цих аспектів з положень законодавства не вбачається, відповідачем в свою чергу не наведено.
Відповідно, суд, з урахуванням встановлених обставин у справі, прийшов до висновку про протиправність у бездіяльності відповідача щодо нездійснення розгляду рапорту.
При цьому, суд зазначає, що у Висновку №11 від 18.12.2008 року Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про якість судових рішень викладено наступні висновки:
«Усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою й простою мовою - це необхідна передумова розуміння рішення сторонами та громадськістю. Для цього потрібно логічно структурувати рішення й викласти його у зрозумілому стилі, доступному для всіх.»
«Кожен суддя може обрати власний стиль та побудову документа або використовувати типові зразки, якщо такі існують.»
Водночас, відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду від 16.12.2021 у справі №11-164сап21, в тексті якої зазначено, що не повинно викликати сумнівів чи заперечень відносно того, що всі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Крім того, оцінка обставинам можливості залишення позовної заяви без розгляду, про що зазначено представником відповідача у відзиві вже надана судом при вирішені питання про відкриття провадження у справі.
З огляду на зазначене суд доходить висновку про протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , щодо не розгляду рапорта солдата ОСОБА_1 , 2001 року народження, стрільця-снайпера, 2 штурмового взводу, 3 штурмової роти, 1 батальйону про переведення його на посаду: водія-електрика відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " сухопутних військ Збройних Сил України, ВОС -780058А, ШПК -"солдат", штат 43/077-04, тарифний розряд - 4 в зв`язку з визнанням ВЛК на підставі статей 17 б, 15 б, 36, 75 в графи ІІ Розладу хвороб Наказу МОУ №402 від 14.08.2008 із змінами - визнано солдата ОСОБА_1 придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. Непридатний до служби в ДШВ, морській піхоті, підрозділах спецпризначення, плаваючому складі, тощо військової служби.
Застосовуючи механізм ефективного захисту прав позивача, порушеного суб`єктом владних повноважень, суд вважає за необхідне зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 , розглянути рапорт солдата ОСОБА_1 , 2001 року народження, стрільця-снайпера, 2 штурмового взводу, 3 штурмової роти, 1 батальйону про переведення його на посаду: водія-електрика відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " сухопутних військ Збройних Сил України, ВОС -780058А, ШПК -"солдат", штат 43/077-04, тарифний розряд - 4 з визнанням ВЛК придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. Непридатний до служби в ДШВ, морській піхоті, підрозділах спецпризначення, плаваючому складі, тощо.
За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Варто також враховувати п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, відповідно до якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно із частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.
Відповідно до частини другої сттаті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок, щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Частиною третьою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Аналіз вимог статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави для висновку, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При цьому, правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 05 липня 2012 року № 5076 -VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (Закон №5076-VI).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно статті 13 Закону №5076-VI адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Статтею 30 Закону №5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункту 268).
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).
З матеріалів справи вбачається, що 01 січня 2025 року між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Рущак і Партнери» в особі керуючого бюро Рущака Володимира Михайловича, укладено договір про надання правничої допомоги № 02/25.
Відповідно до пункту 1.1. Договору, Бюро зобов`язується надати клієнту правничу допомогу щодо:
надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань;
складання звернень (заяв, скарг, пропозицій) та інших документів правового характеру;
складання процесуальних документів (заперечень, клопотань, претензій, позовних заяв, апеляційних скарг, заяв про вжиття заходів забезпечення позову та інших документів відповідно до вимог процесуального законодавства;
представництва та захисту інтересів клієнта у тому числі у судах під час здійснення адміністративного судочинства.
Відповідно до Додаткової угоди №1 до договору про надання правничої допомоги № 02/25 від 01 січня 2025 року від 20 січня 2025 року, сторони на виконання пункту 3.1 Договору, сторони дійшли згоди встановити наступний порядок та розміри грошової винагороди Адвокатському бюро, а саме: 15 000, 00 грн.
На підтвердження обставин понесення та розміру витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом даної справи, представником позивача також надано:
- акт приймання-передачі наданих послуг з детальним описом наданих послуг на суму 15 000, 00 грн., від 20.01.2025 року;
- квитанцію до прибуткового касового ордера № 02/25 від 20.01.2025 року.
Відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява №58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Суд зазначає, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
В контексті наведеного положення законодавства покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом у постанові від 25 лютого 2020 року у справі №813/1966/18.
Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2022 року у справі №640/16093/21 вказав, що в будь-якому випадку, суд зобов`язаний перевірити докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартість, з огляду на положення частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України згідно якої для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Згідно з пунктом 9 частини першої 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності щодо надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункту 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування в кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адмінвідповідальності під час розгляду справи про адмінправопорушення; надання правової допомоги свідку в кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адмінправопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача в кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших держорганах, перед фіз- та юрособами; представництво інтересів фіз- і юросіб, держави, органів держвлади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо іншого не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.
Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Враховуючи вищевикладене, оцінюючи заявлені представником позивача витрати на правничу допомогу, суд доходить висновку, що зазначені представником позивача витрати на правничу допомогу є дещо завищеними, отже, врахувавши складність справи, критерій реальності таких витрат, суд вважає за належне відшкодувати позивачу 3 000 (три тисячі) гривень, що підлягають стягненню з відповідача, що буде співмірним зі складністю цієї справи і наданим обсягом послуг та виконаних робіт.
Крім того, за подання даного адміністративного позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 605,60 грн. згідно платіжної інструкції від 20.01.2025р. №0.0.4146438468.1.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.
2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 , щодо не розгляду рапорта солдата ОСОБА_1 , 2001 року народження, стрільця-снайпера, 2 штурмового взводу, 3 штурмової роти, 1 батальйону про переведення його на посаду: водія-електрика відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " сухопутних військ Збройних Сил України, ВОС -780058А, ШПК -"солдат", штат 43/077-04, тарифний розряд - 4 в зв`язку з визнанням ВЛК на підставі статей 17 б, 15 б, 36, 75 в графи ІІ Розладу хвороб Наказу МОУ №402 від 14.08.2008 із змінами - визнано солдата ОСОБА_1 придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. Непридатний до служби в ДШВ, морській піхоті, підрозділах спецпризначення, плаваючому складі, тощо військової служби.
3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 , розглянути рапорт солдата ОСОБА_1 , 2001 року народження, стрільця-снайпера, 2 штурмового взводу, 3 штурмової роти, 1 батальйону про переведення його на посаду: водія-електрика відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " сухопутних військ Збройних Сил України, ВОС -780058А, ШПК -"солдат", штат 43/077-04, тарифний розряд - 4 з визнанням ВЛК придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони. Непридатний до служби в ДШВ, морській піхоті, підрозділах спецпризначення, плаваючому складі, тощо.
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 судовий збір у сумі 605,60 (шістсот п`ять грн., 60 коп.)
5. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн. (три тисячі) гривень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жукова Є.О.