УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2026 року
м. Київ

справа № 357/5089/26
провадження № 51-2811ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 липня 2026 року,

установив:

Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 травня 2026 року відмовлено в скасуванні арешту майна по матеріалам кримінального провадження № 12026111030000527, відомості про яке 29 березня 2026 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 Кримінального кодексу України.

На зазначене рішення слідчого судді ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 липня 2026 року було відмовлено у відкритті апеляційного провадження на підставі положень ч. 4 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

У касаційній скарзі  ОСОБА_4 не погоджується із ухвалою Київського апеляційного суду, просить переглянути її у касаційному порядку та скасувати, посилаючись на допущені помилки і судову практику. Крім того, зазначає, що провадження уже було призначено до розгляду, рішення повинно було прийматись колегіально, а не одноособово. Також вказує на те, що апеляційний суд після призначення справи до розгляду не міг відмовити у відкритті провадження за його апеляційною скаргою, адже судовою практикою передбачено лише закриття апеляційного провадження.

Колегія суддів, вивчивши доводи касаційної скарги та судові рішення, дійшла наступних висновків. 

Згідно з ч. 3 ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.

Положення частин 1 та 2 ст. 309 КПК містять перелік судових рішень слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування в апеляційному суді.

Частиною 3 ст. 309 КПК визначено, що інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями статті 394 цього Кодексу.

Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, апеляційний суд, встановивши, що така ухвала слідчого судді не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, обґрунтовано відмовив у відкритті провадження на підставі ч. 4 ст. 399 КПК.

Такі рішення апеляційного суду узгоджуються з позицією, викладеною у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 січня 2020 року (справа № 758/16546/18, провадження № 51-620кмо19), яка була підтверджена постановою Об`єднаної палати цього ж суду від 20 травня 2024 року (справа № 712/191/23, провадження № 51-3208кмо23), про застосування положень п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК  у взаємозв`язку зі статтями 170, 173, 174 КПК, згідно з якою ухвали слідчого судді про повне або часткове скасування арешту майна та про відмову в скасуванні арешту майна, постановлені в порядку ст. 174 КПК, апеляційному оскарженню не підлягають.

Отже, оскаржувана ухвала апеляційного суду ґрунтується на положеннях кримінального процесуального законодавства України та практиці Верховного Суду із відповідного правозастосування.

За таких обставин висновки, зазначені в оскаржуваній ухвалі щодо відсутності підстав для відкриття апеляційного провадження, в цілому є обґрунтованими.

Що стосується доводів ОСОБА_4 про те, що постановлення після неодноразового призначення судових засідань ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження суперечить судовій практиці, Суд зазначає про таке.

На стадії вирішення питання щодо наявності підстав для відкриття апеляційного провадження суддя-доповідач, мотивувавши своє рішення, мав повноваження на прийняття такого рішення, відповідно до положень ч. 4 ст. 399 КПК.

Водночас, як убачається зі змісту касаційної скарги, апеляційним судом було призначено два судові засідання, які, з огляду на положення ч. 4 ст. 31 КПК, повинні бути проведені колегіально. Проте суддя-доповідач на вказаній стадії розгляду, встановивши відсутність підстав для відкриття апеляційного провадження, одноособово прийняв рішення про відмову у цього відкритті.

З огляду на зазначене, заслуговують на увагу Суду доводи касаційної скарги про те, що таке рішення було постановлено не на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження, а після призначення до розгляду.

Разом з цим, Суд зауважує, що таке порушення вимог КПК, в тому числі з огляду на позицію Верховного Суду, викладену в постанові № 51-7299км18 від 27 лютого 2019 року, відповідно до якої, якщо після відкриття апеляційного провадження буде встановлено, що воно відкрите за апеляційною скаргою на рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційний суд має постановити ухвалу про закриття апеляційного провадження, не є тим істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, оскільки, як зазначено вище, рішення суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження є законним і обґрунтованим, та у суду апеляційної інстанції, з огляду на вищевказане, були відсутні процесуальні підстави для постановлення іншого рішення.

На думку колегії суддів суду касаційної інстанції, апеляційний суд, перевіривши наявність саме процесуальних передумов для апеляційного перегляду та встановивши те, що подана апеляційна скарга не містить доводів щодо наявності підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК, відмовивши у відкритті апеляційного провадження, з огляду на зміст апеляційної скарги та зазначивши в своїй ухвалі підстави прийняття такого рішення, в цілому діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

За таких обставин доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд підмінив стадію вирішення питання про допустимість апеляційного перегляду попереднім вирішенням питання по суті апеляційних доводів, є необґрунтованими, оскільки зазначене питання стосувалося перевірки саме наявності процесуальних підстав для вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження.

Вказане узгоджується з практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 червня 2026 року (справа № 760/10081/26), провадження № 51-2422ск26.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 не містить доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , на ухвалу Київськогоапеляційного суду від 08 липня 2026 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2  ОСОБА_3