КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 758/9760/20 Головуючий у суді І інстанції Гребенюк В.В.
Провадження № 22-ц/824/1420/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 липня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами Київської міської ради на рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 червня 2023 року та додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 червня 2023 року у справі за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Наталії Михайлівни, третя особа - Гаражний кооператив «Вікторія», про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року Київська міська рада звернулась до суду позовом до ОСОБА_1., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Козаєвої Н.М., в якому (з урахуванням уточнення позовних вимог) просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Козаєвої Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 листопада 2016 року № 32356536 на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці обліковий код: 91:066:0005, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1083993980000, за ОСОБА_1 ;
- зобов`язати  ОСОБА_1  звільнити самовільно зайняту земельну ділянку орієнтовною площею 18 кв. м на АДРЕСА_1 (код ділянки: 91:066:0005) та повернути її Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель, що перебувають у власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що приватним нотаріусом КМНО Козаєвою Н.Б. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 листопада 2016 року № 32356536, яким за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна на АДРЕСА_1 , а саме гараж № НОМЕР_1 , ряд НОМЕР_2 .
Київська міська рада, як розпорядник земель комунальної власності м. Києва, жодних рішень щодо передачі земельної ділянки під будівництво ні ОСОБА_1 , ні іншим особам, у власність чи користування не приймала, що свідчать про те, що відповідач здійснила самочинне будівництво об`єкта нерухомого майна на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності територіальній громаді м. Києва та на підставі неналежних документів здійснила реєстрацію самочинно збудованого нерухомого майна.
Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідно до Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25 вересня 2003 року № 16/890, проведено обстеження земельної ділянки на АДРЕСА_1 (код ділянки: 91:066:0005), за результатами якого встановлено, що на зазначеній земельній ділянці розташовані індивідуально збірно-розбірні та цегляні гаражі Гаражного кооперативу (далі - ГК) «Вікторія» у загальній кількості 327 одиниць, двоповерхова будівля мийки автомобілів та будівля охорони, про що складено акт обстеження від 31 січня 2020 року за № 20-0050-07.
Враховуючи вищенаведені обставини, Київська міська рада не погоджується з діями приватного нотаріуса КМНО Козаєвої Н.М., вважає їх такими, що прийняті у спосіб, що суперечить нормам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Водночас у діях ОСОБА_1 щодо реєстрації права власності на самочинно збудований гараж наявні ознаки самовільного зайняття земельної ділянки комунальної власності, яка підлягає повернення територіальній громаді із приведенням у придатний для використання стан.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року в задоволенні позовних вимог Київської міської ради відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса КМНО Козаєвої Н.М., суд першої інстанції виходив з того, що приватний нотаріус не є належним відповідачем у спорах, пов`язаних з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що земельна ділянка площею 1,4548 га (обліковий код: 91:066:0005) на АДРЕСА_1 обліковується за ГК «Вікторія» і перебуває в комунальній власності м. Києва.
ОСОБА_1 є членом ГК «Вікторія» і власником гаражу, який введено в експлуатацію в 1990 році і який розташований на земельній ділянці обліковий код: 91:066:0005, проте відсутні документи, які б засвідчували наявність у відповідача права власності (користування) спірною земельною ділянкою.
Оскільки законодавством не передбачено процедури виділення земельних ділянок окремим членам автогаражних кооперативів, судом було перевірено прийняття відповідних рішень щодо ГК «Вікторія» та з`ясовано, що у останнього відсутні правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що фактично рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 03 жовтня 1986 року № 985 та від 31 березня 1988 року № 316 одночасно були й рішеннями про відведення земельних ділянок під розташування гаражів та автостоянок за адресами, зазначеними у переліку до нього, у тому числі й по АДРЕСА_1 .
Враховуючи викладене, суд відхилив доводи Київської міської ради, наведені в обґрунтування позову, про те, що жодних рішень про виділення земельної ділянки по АДРЕСА_1 під будівництво гаражів не приймалося.
Також суд вважав, що у справі встановлений факт вжиття заходів ГК «Вікторія» по оформленню спірної земельної ділянки за гаражно-будівельним кооперативом та його можливість претендувати на отримання цієї ділянки для здійснення своєї діяльності, а тому відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення з боку члена кооперативу, а відтак і бути підставою для застосування щодо члену кооперативу, а не самого кооперативу, приписів статті 212 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).
Суд першої інстанції зазначив, що непослідовність дій органів публічної влади в частині виділення земельної ділянки для потреб гаражного кооперативу, а після того зобов`язання користувача її звільнити, суперечать принципу «належного врядування», який передбачає, що коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.
Суд вважав, що оскільки ГК «Вікторія» з 1988 року є користувачем земельної ділянки площею 1,4548 га (обліковий код: 91:066:0005) на АДРЕСА_1 для обслуговування існуючих гаражів та автостоянки і користування зазначеною ділянкою є безперервним та відкритим, а докази зворотного, зокрема будь-яких порушень законодавства щодо використання земельної ділянки не за цільовим призначенням не зафіксовано, то доводи позивача про самочинне будівництво гаражу ОСОБА_1 на землях комунальної власності є необґрунтованими.
Крім того, оскільки позивачем не надано остаточного рішення органу місцевого самоврядування про відмову у наданні зазначеної земельної ділянки, на думку суду, відсутні підстави вважати, що Київська міська рада заперечує проти здійсненого будівництва у 1990 році.
Отже, зважаючи на недоведення того факту, що земельна ділянка була самовільно зайнята ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки із приведенням її у придатний для використання стан є недоведеними (близька за змістом позиції викладена у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 521/21538/19).
Додатковим рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 червня 2023 року заяву  ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з Київської міської ради на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22 000,00 грн.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем надано належні докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом цієї справи, тому з огляду на відмову у задоволені позовних вимог позивач повинен відшкодування їй судові витрати в заявленому розмірі і підстави для зменшення їх розміру відсутні.
Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, позивач подав апеляційні скарги, в яких просить їх скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та відмовити у задоволенні заяви відповідача про стягнення судових витрат.
В обґрунтування своїх доводів вказує, що приватний нотаріус КМНО Козаєва Н.Б. порушила права територіальної громади м. Києва, зареєструвавши право приватної власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, яка належить до комунальної власності, без належної перевірки поданих ОСОБА_1 документів, а тому визнання протиправним і скасування рішення приватного нотаріуса та звільнення земельної ділянки шляхом знесення об`єкта нерухомого майна є належною та ефективною вимогою, задоволення якої призведе до поновлення порушених прав позивача на володіння, користування та розпорядження спірною земельною ділянкою.
Враховуючи той факт, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 не була передана Київською міською радою, як єдиним розпорядником земель комунальної власності, відповідно до вимог законодавства для будівництва об'єкта нерухомого майна, таке майно вважається самочинним та підлягає знесенню ОСОБА_1 ,а земельна ділянка підлягає звільненню та приведенню у придатний для використання стан та повернута позивачу.
Щодо висновків суду про те, що ГК «Вікторія» з 1988 року є користувачем земельної ділянки площею 1,4548 га (обліковий код: 91:066:0005) на АДРЕСА_1 , то вони, на думку Київської міської ради, є безпідставними, адже Законом СРСР від 26 травня 1988 року № 8998-11 «Про кооперацію в СРСР» визначено, що відповідно до пункту 3 статті 11 кооператив вважається створеним з моменту його державної реєстрації.
З огляду на те, що Гаражний автокооператив «Вікторія» відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань був зареєстрований 04 червня 1997 року, він не міг бути користувачем спірної земельної ділянки площею 1,4548 га (обліковий код: 91:066:0005) на АДРЕСА_1 .
Посилання у рішенні на те, що ГК «Вікторія» було відведено спірну земельну ділянку є безпідставними та не ґрунтуються на дійсному змісту зазначених судом рішень виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів.
Київська міська рада зазначає, вона, як законний власник земельної ділянки (код ділянки: 91:066:0005), на якій знаходиться спірний об`єкт самочинного будівництва, не приймала жодних рішень про передачу у власність чи користування ні відповідачу, ні ГК «Вікторія», а надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Такий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц.
Серед доводів апеляційної скарги позивач зазначає і те, що суд першої інстанції поверхнево розглянув справу та не дослідив низку документів, а саме: реєстраційну справу, в якій відсутнє рішення щодо передачі земельної ділянки під будівництво об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 ; акт обстеження земельної ділянки від 31 січня 2020 року № 20-005-07, в якому встановлено відсутність будь-яких правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку; лист КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29 жовтня 2019 року № 062/14-14547(И-2019), яким повідомлено, що згідно з даними реєстрових книг за адресою: АДРЕСА_1 , не проводилась реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна; лист Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого органу Київської міської ради від 24 січня 2020 року № 073-1066, в якому зазначено, що дозвільні документи, які дають право на виконання підготовчих, будівельних робіт та засвідчують готовність до експлуатації об`єкта будівництва (гаражних боксів) не видавалось та не реєструвалось; відсутність документа про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, який би дозволив державному реєстратору перевірити законність його будівництва на земельній ділянці, оскільки він видається, в тому числі на підставі правовстановлюючих документів на земельну ділянку; відсутність рішення Київської міської ради щодо передачі земельної ділянки юридичним або фізичним особам.
Щодо додаткового рішення суду першої інстанції, позивач вказує, що розмір витрат на правову допомогу адвоката, заявлений у заяві про стягнення судових витрат, є необґрунтованим, неспівмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, не підтверджений належним чином відповідно до вимог закону та установленої судової практики, у зв`язку з чим судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про наявність підстав для покладення на позивача обов`язку відшкодувати відповідачу понесені витрати на професійну правничу допомогу.
Відзиви на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надійшли.
Учасники справи та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційних скарг.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід частково задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення по суті спору не відповідає.
Суд першої інстанції встановив, що 03 жовтня 1985 року виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів було прийняте рішення № 985 «Про будівництво в ХІІ п`ятирічці зблокованих, одно-двоповерхових кооперативних гаражів та відкритих стоянок для транспортних засобів, належних громадянам, на замовлення Київської міської ради добровільного товариства «Автолюбитель УРСР» у відповідності з рішенням виконкому міськради №516 від 17.08.1985 «Про заходи щодо розвитку послуг з ремонту будинків, будівництву споруд для садівничих товариств, гаражів та інших будов за замовленням населення у 1986-1990 роках і в період до 2000 року», згідно з яким планувалося будівництво НОМЕР_3 гаражів.
Рішенням виконавчого комітету Шевченківської народної ради народних депутатів від 23 лютого 1987 року № 54 дозволено організацію та будівництво стоянки для транспортних засобів, що належать громадянам, по АДРЕСА_1 навпроти універсаму «Виноградар» на території, яка прилягає до рогу саду.
На підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 31 березня 1988 року № 316 «Про будівництво зблокованих, одно-двоповерхових кооперативних гаражів та відкритих стоянок для транспортних засобів, належних громадянам» було встановлене завдання на спорудження кооперативних гаражів і відкритих стоянок у відповідності з додатком, зобов`язано замовників до 1990 року забезпечити введення в експлуатацію вказаних в додатку кооперативних гаражів і відкритих стоянок. Прийнято рішення про збільшення кількості місць на автостоянці по АДРЕСА_1 до 500 місць.
Згідно з пунктом 4.2 рішення від 31 березня 1988 року № 316 виконавчим органом місцевої ради зобов`язано забудовників виконати умови архітектурно-планувального завдання ГоловАПУ виконкому міськради; межі земельних ділянок, які відводяться цим рішенням, визначити в ГоловАПУ виконкому міськради після погодження та затвердження в установленому порядку проектної документації. 
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формуваньГаражний автокооператив «Вікторія» (АДРЕСА_1) був зареєстрований 04 червня 1997 року.
Згідно з розпорядженням Київського міського голови від 03 серпня 2001 року № 969-г «Про погодження місць розташування об`єктів» ГК «Вікторія» погоджено місце розташування автостоянки на АДРЕСА_1 на землях міської забудови орієнтовною площею 1,045 га, за умови виконання пункту 10.1 цього розпорядження.
10 квітня 2003 року ГК «Вікторія» звернувся до Київської міської державної адміністрації із заявою вх. № 13949, у якій просив зареєструвати земельну ділянку з кадастровим номером 91066005 за гаражним автокооперативом.
19 листопада 2012 року ГК «Вікторія» звернувся до позивача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки вх. № К-20559.
На підставі рішення Київської міської ради від 23 жовтня 2013 року № 342/9830 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гаражному автокооперативу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки» було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ГК «Вікторія» на АДРЕСА_1 орієнтовною площею 1,45 га в короткострокову оренду на 5 років для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки згідно з планом-схемою.
Згідно з планом-схемою до дозволу на розроблення проекту землеустрою від 09 листопада 2012 року № К-20559 наведені наступні відомості щодо земельної ділянки: обліковий код - 91:066:005к; юридична особа - ГК «Вікторія»; адреса земельної ділянки - АДРЕСА_1 ; вид землекористування - короткострокова оренда на 5 років; цільове призначення земельної ділянки - для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки; орієнтовний розмір - 1,45 га.
Відповідно до витягу з технічної документації земельна ділянка, на якій розташований ГК «Вікторія», зареєстрована в Головному управлінні земельними ресурсами під кадастровим номером 8000000000:91:066:0005, площа земельної ділянки складає 14 548 кв. м.
Відповідно до довідки ГК «Вікторія» від 20 жовтня 2016 року за № 159 ОСОБА_1 є членом цього гаражного автокооперативу згідно рішення загальних зборів № 2 від 05 червня 1990 року та власником гаражу № НОМЕР_1 , ряд НОМЕР_2 , площею 18 кв. м, який побудований господарчим способом та введений в експлуатацію 1990 року.
14 листопада 2016 року приватним нотаріусом КМНО Козаєвою Н.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 32356536, за яким право приватної власності на об`єкт нерухомого майна - гараж № НОМЕР_1 ГК «Вікторія» загальною площею 18 кв. м зареєстровано за ОСОБА_1 .
В матеріалах справи наявний технічний паспорт, виготовлений Київським МБТІ у 2009 році на гараж № НОМЕР_1 , І поверх, ряд НОМЕР_2 , АДРЕСА_3, в якому міститься план за поверхами, експлікація внутрішніх площ та характеристика будинку, господарських будівель та споруд.
У листі Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27 січня 2020 року № 057/934 зазначено, що департамент не видавав і не реєстрував документів, що дають право на виконання підготовчих, будівельних робіт та засвідчують готовність до експлуатації об`єкта будівництва (гаражні бокси) за адресою: АДРЕСА_1 .
31 січня 2020 року Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі Порядку здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 25 вересня 2003 року № 16/890, було проведено обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (обліковий код: 91:066:0005), за результатом якого складено акт обстеження земельної ділянки № 20-0050-07. 
Внаслідок вказаного обстеження земельної ділянки було встановлено, що: земельна ділянка площею 1, 4548 га (обліковий код: 91:066:0005) на АДРЕСА_1 згідно з даними міського земельного кадастру обліковується за ГК «Вікторія»; за поданням Департаменту земельних ресурсів Київська міська рада не приймала рішень щодо передачі (надання) зазначеної земельної ділянки в користування (власність); інформація щодо державної реєстрації вказаної земельної ділянки у державному земельному кадастрі та державної реєстрації речових прав на неї у міському земельному кадастрі відсутня; зазначена земельна ділянка огороджена парканом та охороняється, в її межах розташовано індивідуальні збірно-розбірні та цегляні гаражі у загальній кількості 327 одиниць, двоповерхова будівля мийки автомобілів та будівля охорони.
За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо позовних вимог, пред`явлених до приватного нотаріуса
Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
В постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
У пункті 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 911/1681/18 зазначено, що спір про скасування рішення, запису щодо скасування права власності на об`єкт нерухомого майна має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на спірний об`єкт нерухомості. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.
Схожі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 695/500/17, від 05 червня 2019 року у справі № 911/1580/18.
У постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 357/11231/18 зроблено висновок, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.
Отже, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивач визначив співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.
Подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду й у постановах від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц.
У справі, яка переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи свідчать, що спір виник між Київською міською радою як позивачем та ОСОБА_1 як відповідачем, а тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса КМНО Козаєвої Н.М. у зв`язку з їх пред`явленням до неналежного відповідача.
Таким чином, висновки суду першої інстанції в частині відсутності підстав для задоволення вимог Київської міської ради, пред`явлених до приватного нотаріуса як неналежного відповідача, є законними та обґрунтованими.
Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).
Звертаючись до суду з позовом, Київська міська рада зазначала, що ОСОБА_1 незаконно зареєструвала за собою право власності на гараж, що знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності, оскільки рада жодних рішень щодо передачі спірної земельної ділянки під будівництво відповідачу у власність чи користування не приймала, у зв`язку з чим просила визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Козаєвої Н.М. від 14 листопада 2016 року № 32356536 про державну реєстрацію права власності на спірний гараж за ОСОБА_1 .
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Частиною другою статті 376 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
У разі, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23).
Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію про те, що позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсними свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, які заявлені саме у зв`язку зі здійсненням самочинного будівництва, є неефективними способами захисту (постанови Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 521/21538/19, від 02 червня 2021 року у справі № 509/11/17, від 09 листопада 2022 року у справі №2-325/11, від 24 березня 2021 року у справі №200/2192/18, від 21 вересня 2022 року у справі №461/3490/18 та від 30 вересня 2022 року у справі №201/2471/20).
У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18 зазначено, що належним способом захисту прав власності Львівської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такої забудови, яку позивач вважає самочинною, відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. Належним відповідачем за такою вимогою є власник відповідної забудови […].
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Козаєвої Н.М. від 14 листопада 2016 року № 32356536 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1  на спірний об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не є належним (ефективним) способом захисту порушених прав власника землі - територіальної громади м. Києва, тому суду першої інстанції необхідно було відмовити у позові в означеній частині саме із вказаних підстав.
Щодо позовних вимог про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частинами першою та другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання щодо регулювання земельних відносин.
Пунктом 2 статті 22 Закону Україну «Про столицю України - місто-герой Київ» у зв`язку зі здійсненням містом Києвом функцій столиці України Київська міська рада та Київська міська державна адміністрація, кожна в межах своєї компетенції, встановленої законами України, мають право встановлювати порядок утримання та експлуатації об`єктів, розташованих у місті, та прилеглої до них території, правила благоустрою, торговельного, побутового, транспортного, житлово-комунального та іншого соціально-культурного обслуговування, визначати особливості землекористування та використання інших природних ресурсів.
Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.
Відповідно до статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).
Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.
Розпорядження землями комунальної власності м. Києва, у тому числі, надання земельних ділянок у власність чи у користування, у відповідності до статті 9 ЗК України відноситься до виключних повноважень Київської міської ради як колегіального органу.
Відповідно до пункту «а» частини другої статті 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).
Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці.
Отже, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на будівлю набуває лише той, хто має речове право на землю.
Відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі.
Положеннями статті першої Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
За змістом статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Відповідно до постанов Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 301/1460/18-ц та від 21 березня 2018 року у справі № 509/1784/17, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зазначено, що у силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).
Отже, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (див. постанови Верховного Суду: від 20 жовтня 2020 року у справі № 569/21350/18, від 22 лютого 2022 року у справі № 203/5561/16.
При цьому знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.
З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу та статті 212 ЗК України, вимога про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки із приведенням її у попередній стан шляхом знесення самочинно побудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.
Відповідно до частин першої, другої статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав на земельні ділянки здійснюється, серед іншого і шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Отже, особа, що використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт.
Судова практика у цій категорії справ є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Суд першої інстанції вірно встановив, що земельна ділянка, на якій розташований гараж площею 18 кв. м, та який згідно технічної документації ідентифікується як гараж № НОМЕР_1 в ряді АДРЕСА_2 , перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва.
Водночас суд вважав, що оскільки Земельний кодекс Української РСР 1970 року, який втратив чинність з 15 березня 1991 року, але діяв у 1990 році (на момент закінчення будівництва гаража), взагалі не містив положень щодо регулювання питання про виділення земель під гаражно-будівельні кооперативи, а передбачав лише умови виділення та користування земельними ділянками під колективними садами та городами, тобто було відсутнє нормативно-правове регулювання виділення таких земельних ділянок, то рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 03 жовтня 1986 року № 985 та від 31 березня 1988 року № 316 одночасно були й рішеннями про відведення земельних ділянок під розташування гаражів та автостоянок за адресами, зазначеними у переліку до нього, у тому числі й по АДРЕСА_1 .
Суд апеляційної інстанції не погоджується із такими висновками районного суду. Перевіряючи ці висновки суду першої інстанції, колегія суддів дослідила наявні в матеріалах справи докази щодо підстав відведення земельної ділянки, на якій, зокрема, розташований гараж відповідача ОСОБА_1 .
Так, відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 03 жовтня 1986 року № 985 було встановлене завдання на ХІІ п`ятирічку щодо будівництва кооперативних гаражів і стоянок відповідно до додатків 1, 2.
Доручено Головкиївпроекту виконкому міськради, Київському філіалу Харківського інституту «Укргіпробут» забезпечити розробку проектно-кошторисної документації по будівництву кооперативних гаражів і стоянок за замовленням Київської міської ради добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР»
Зобов`язано міську раду добровільного товариства «Автомотолюбитель УРСР», управління побутового обслуговування населення, управління «Київрембуд» забезпечити своєчасне погодження проектно-кошторисної документації і виконання робіт по будівництву зблокованих одно-двоповерхових кооперативних гаражів і відкритих автостоянок для транспортних засобів за замовленням населення, зазначених в додатках 1, 2, і введенням їх в експлуатацію в обумовлені строки.
Відповідно до додатку до вказаного рішення у Шевченківському районі м. Києва на АДРЕСА_4 мала бути збудована автостоянка на 100 місць (а.с. 86, т. 1).
Тобто вказане рішення встановлювало завдання на будівництво кооперативних гаражів та автостоянок в м. Києві на замовлення добровільного товариства «Автолюбитель УРСР» із розробленням проектно-кошторисної документації на будівництво, а також із зазначенням місць їх розташування.
На виконання вказаного вище рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів виконавчий комітет Шевченківської міської ради народних депутатів 23 лютого 1987 року прийняв рішення № 34 «Про організацію відкритої автостоянки для транспортних засобів, що належать громадянам».
Цим рішенням було дозволено організацію та будівництво кооперативної стоянки для транспортних засобів, що належать громадянам по АДРЕСА_4 навпроти універсаму «Виноградар» на території, яка прилягає до рогу саду.
Зобов`язано власників транспортних засобів до 01 квітня (рік в копії не читається) здійснити благоустрій території стоянки та території, яка прилягає до неї. Порядок заїзду транспорту і схему його розташування узгодити з Державтоінспекцією міськвиконкому.
Крім того, в пункті 4 рішення зазначено, що у разі капітальної забудови цієї території членам кооперативу буде відведена ділянка під автостоянку в іншому місці.
Загальний контроль за додержанням порядку на автостоянці покладено на районну Раду товариства «Автомотолюбитель УРСР» (а.с. 54, т. 2).
31 березня 1988 року виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів було прийнято рішення № 316 «Про будівництво зблокованих, одно-двоповерхових кооперативних гаражів і відкритих стоянок для транспортних засобів, належних громадянам, по замовленню Київської міської ради добровільного об`єднання «Автолюбитель УРСР», яким встановлено завдання по будівництву кооперативних гаражів і стоянок у відповідності із додатком.
Зобов`язано замовників до 1990 року забезпечити прийняття в експлуатацію зазначених в додатку кооперативних гаражів та відкритих автостоянок.
Звернуто увагу, що будівництво зблокованих одно-двоповерхових кооперативних гаражів мало здійснюватись, як правило, засобами ремонтно-будівельних організацій. В окремих випадках будівництво цих об`єктів могло здійснюватись силами підрядних організацій.
Цим рішенням було зобов`язано забудовників виконати умови архітектурно-планувального завдання ГлавАПУ виконкому міськради.
Межі земельних ділянок, які відводяться цим рішенням, визначити в ГлавАПУ виконкому міськради після погодження і затвердження у визначеному порядку проектної документації.
Дозвіл на початок будівельних робіт по будівництву одно-двоповерхових, зблокованих кооперативних гаражів і відкритих автостоянок отримати в спеціальному управлінні по контролю за благоустроєм.
В додатку до вказаного рішення у пункті 1 - в Шевченківському районі м. Києва зазначено: АДРЕСА_1 - автостоянка 300 (а.с. 87, т. 1).
Отже, вказаними вище рішеннями виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів та виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів було надано дозвіл на розміщення у м. Києві як кооперативних гаражів, так і відкритих автостоянок. При цьому у додатках до цих рішень в різних районах міста і за різними адресами зазначалось, де дозволялось будівництво гаражів, а де лише автостоянок.
Крім того, вказаними рішеннями унормовано, що будівництво має проводитись лише після визначення меж земельних ділянок в Головному архітектурно-планувальному управлінні виконкому міськради, погодження та затвердження проектної документації.
Таким чином, із вказаних рішень вбачається, що на АДРЕСА_1 мала бути розміщена саме відкрита автостоянка, а не кооперативні гаражі. Проте гаражі могли бути збудовані за такими адресами, наприклад, як пр. Науки 119 «б» і «в», вул. Брестська, вул. Черногорська, 36 та інші.
На користь того, що на АДРЕСА_1 мала бути розміщена лише відкрита автостоянка, тобто без капітальних споруд, свідчить також і та обставина, що виконавчий комітет Шевченківської міської ради народних депутатів у своєму рішенні № 34 від 23 лютого 1987 року зазначив про можливість забудови місцевості (автостоянка мала розміщуватись на вільній від забудови ділянці на розі саду) і надання іншої земельної ділянки для автостоянки у такому випадку.
Крім того, в рішенні № 316 від 31 березня 1988 року була вказівка про визначення меж земельних ділянок в ГлавАПУ виконкому міськради лише після погодження і затвердження у визначеному порядку проектної документації. Проте матеріали справи не містять доказів виконання цих вимог, а саме погодження і затвердження проектної документації та визначення меж земельної ділянки для будівництва автостоянки на АДРЕСА_4 в ГлавАПУ виконкому Київської міської ради.
Отже, посилання суду в рішенні на те, що вказаними рішеннями виконавчого комітету Київської міської ради відводилась земельна ділянка на АДРЕСА_1 для будівництва гаражів, є помилковим.
Суд правильно зазначив у рішенні про те, що ЗК УРСР, який дів на час ухвалення виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів рішень про виділення земельних ділянок в м. Києві для будівництва кооперативних гаражів та автостоянок, не містив положень щодо регулювання питання про виділення земель під гаражно-будівельні кооперативи, а передбачав лише умови виділення та користування земельними ділянками під колективними садами та городами.
Проте суд першої інстанції залишив поза увагою те, що стаття 16 ЗК УРСР визначала, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. 
Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР.
У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.
Відповідно до статті 20 ЗК УРСР право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР.
Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування.
Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР.
Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.
Відповідно до статті 22 ЗК УРСР приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.
Землекористувачі мають право і повинні користуватися земельними ділянками в тих цілях, для яких вони їм надані (стаття 23 ЗК УРСР).
Статтею 24 ЗК УРСР були встановлені права землекористувачів, з якої вбачається, що залежно від цільового призначення кожної земельної ділянки, наданої в користування, землекористувачі мають право в установленому порядку, зокрема зводити житлові, виробничі, культурно-побутові та інші будови і споруди.
Тобто діючим на час вирішення питань про відведення земельних ділянок в м. Києві для будівництва гаражів та автостоянок земельним законодавством було врегульовано, як порядок відведення земельних ділянок для користування, так і обов`язок землекористувачів користуватись цими земельними ділянками за цільовим призначенням.
Тож для надання земельної ділянки у користування мало бути відповідне рішення виконавчого комітету Київської міської ради, встановлення меж земельної ділянки в натурі, використання земельної ділянки лише за цільовим призначенням.
Суд першої інстанції встановив, що належний відповідачу  ОСОБА_1 гараж № НОМЕР_1 в НОМЕР_2 ряді був збудований господарчим способом в 1990 році на території автостоянки по АДРЕСА_1 . 
Водночас матеріали справи не містять доказів, які б доводили законність будівництва капітальної споруди - гаражу на територій відкритої автостоянки, а саме проектної документації, а також дозволів і відповідних погоджень. 
Суд встановлено, що гаражний автокооператив «Вікторія» був зареєстрований 04 червня 1997 року (а.с. 64, т. 2), тобто вже після будівництва гаражу відповідачем ОСОБА_1 .
Як вбачається із копії Статуту ГК «Вікторія», він був створений шляхом реорганізації (перетворення) автокооперативної стоянки « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а.с. 65-66, т. 2).
Доказів, які б доводили дату створення автокооперативної стоянки « ІНФОРМАЦІЯ_1 » і чи була ОСОБА_1 членом цього кооперативу, матеріали справи не містять. Між тим, із наведеного вбачається, що до створення ГК «Вікторія» на АДРЕСА_1 існувала саме автокооперативна стоянка, а не гаражний кооператив.
У 1999 році був виготовлений технічний звіт по встановленню зовнішніх меж землекористування 91:066:005 автокооператив «Вікторія», АДРЕСА_1 . На схемі розташування земельної ділянки, яка містилась в цьому звіті, в межах земельної ділянки відмічені будівлі (а.с. 68-75, т. 2).
Тобто земельна ділянка 91:066:005 була сформована і територія автостоянки вже не була вільною від забудови станом на грудень 1999 року.
Розпорядженням Київського міського голови № 969-мг від 03 серпня 2001 року «Про погодження місць розташування об`єктів» гаражному автокооперативу «Вікторія» було погоджено, за умови виконання пункту 10.1 цього розпорядження,місце розташування автостоянки на АДРЕСА_1 на землях міської забудови орієнтовною площею 1,045 га. 
За змістом пункту 10.1 розпорядження № 969-мг від 03 серпня 2001 року, ГК «Вікторія» зобов`язано погоджувати умови АПЗ Головкиївархітектури та технічні умови відповідних служб на приєднання до інженерних мереж міста. Питання пайової участі вирішити до початку будівництва, а майново-правові питання вирішувати в установленому порядку (а.с. 90, т. 1).
10 квітня 2003 року голова правління ГК «Вікторія» звернувся до Головного управління земельних ресурсів із заявою про внесення змін до бази даних Державного земельного кадастру щодо кадастрового номера земельної ділянки 91:066:005 у зв`язку із перейменуванням автокооперативної стоянки « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на гаражний автокооператив «Вікторія» та зареєструвати ділянку за ГК «Вікторія» (а.с. 61, т. 2).
На підставі цієї заяви були внесені зміни до технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування земельної ділянки 91:066:005 в частині назви юридичної особи (а.с. 60, т. 2).
У подальшому, на підставі рішення Київської міської ради № 342/9830 від 23 жовтня 2013 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гаражному автокооперативу «Вікторія» на АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки» ГК «Вікторія» був наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 орієнтовною площею 1,45 га (земельна ділянка комунальної власності територіальної громади міста Києва) в довгострокову оренду на 5 років для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки згідно з планом-схемою (додаток до рішення) (а.с. 92-93, т. 1).
Проте, відповідно до вищенаведених норм ЗК України вказане розпорядження Київського міського голови № 969-мг від 03 серпня 2001 року «Про погодження місць розташування об`єктів» та рішення Київської міської ради № 342/9830 від 23 жовтня 2013 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гаражному автокооперативу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування гаражів та автостоянки» не є рішеннями органу місцевого самоврядування про передачу якоїсь конкретної земельної ділянки у користування чи у власність гаражному автокооперативу «Вікторія». Договори оренди земельної ділянки з ГК «Вікторія» також не укладалися.
Таким чином, з матеріалів справи встановлено, що протягом 1985-1988 років виконавчим комітетом Київської міської ради ухвалювались рішення щодо розміщення в м. Києві гаражів та автостоянок, у тому числі на АДРЕСА_1 автостоянки. Навіть при відсутності доказів встановлення меж і отримання всієї дозвільної документації, як це було передбачено наведеними вище рішеннями, судом встановлено, що вказана автостоянка існувала, вона була кооперативною і мала назву « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Водночас на автостоянці самочинно були збудовані гаражі, в тому числі й відповідачем ОСОБА_1 і лише після цього був створений ГК «Вікторія», який розпочав, але не закінчив оформлення відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування гаражів.
Відповідно до акту обстеження земельної ділянки № 20-0050-07 від 31 січня 2020 року Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було проведено обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (обліковий код: 91:066:0005), за результатами якого встановлено, що: земельна ділянка площею 1,4548 га (обліковий код: 91:066:0005) на АДРЕСА_1 згідно з даними міського земельного кадастру обліковується за гаражним автокооперативом « ІНФОРМАЦІЯ_1 »; за поданням Департаменту земельних ресурсів Київська міська рада не приймала рішень щодо передачі (надання) зазначеної земельної ділянки в користування (власність); інформація щодо державної реєстрації вказаної земельної ділянки у державному земельному кадастрі та державної реєстрації речових прав на неї у міському земельному кадастрі відсутня; зазначена земельна ділянка огороджена парканом та охороняється, в її межах розташовано індивідуальні збірно-розбірні та цегляні гаражі у загальній кількості 327 одиниць, двоповерхова будівля мийки автомобілів та будівля охорони.
Отже, матеріалами справи встановлено, що гараж № НОМЕР_1 в НОМЕР_2 ряду у ГК «Вікторія» на АДРЕСА_1 був збудований ОСОБА_1 самочинно на земельній ділянці, яка перебуває в комунальній власності, а тому власник в особі Київської міської ради має право ставити питання про звільнення земельної ділянки від самочинної забудови.
При цьому та обставина, що ГК «Вікторія» вчиняв заходи щодо оформлення права на користування земельною ділянкою не спростовує факту самочинного будівництва ОСОБА_1 гаражу на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, а тому посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15 лютого 2018 року у справі № 910/5702/17, є безпідставним.
Враховуючи закріплений статтею 120 ЗК України, статтею 377 ЦК України принцип цілісності земельної ділянки та споруди або будівлі, на якій вона знаходиться, реєстрація права власності за ОСОБА_1 на гараж № НОМЕР_1 , ряд НОМЕР_2 , по АДРЕСА_1 , є порушенням права власності на земельну ділянку територіальної громади м. Києва.
Здійснюючи реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказаний гараж на підставі інформаційної довідки КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» від 02 липня 2016 року ГЖ-2016 № 3094, довідки гаражного автокооперативу «Вікторія» від 20 жовтня 2016 року № 159 про виплатупаю та технічного паспорту на гаражний бокс № НОМЕР_1 , а також довідки ГК «Вікторія» від 20 жовтня 2016 року № 160 про те, що земельна ділянка, на якій розташований автокооператив, має кадастровий номер 800000000:91:066:0005, приватний нотаріус КМНО Козаєва Н.М. не перевірила наявність у ГК «Вікторія» прав на земельну ділянку, на якій знаходиться такий гараж.
Як вбачається із публічної кадастрової карти, земельна ділянка з кадастровим номером 800000000:91:066:0005 площею 1,0075 га відноситься до категорії землі житлової та громадської забудови, вид використання для будівництва та обслуговування будівель торгівлі і має цільове призначення для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціонального торговельно-розважального комплексу з паркінгом.
Матеріали справи не містять жодного доказу, який би підтверджував, що земельна ділянка з вказаним кадастровим номером була відведена ГК «Вікторія».
Враховуючи вищевикладене, рішення приватного нотаріуса КМНО Козаєвої Н.М. від 14 листопада 2016 року № 32356536 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер: 1083993980000), розташованого за адресою:  АДРЕСА_1 , на земельній ділянці кадастровий номер 800000000:91:066:0005, прийняте з порушенням вимог законодавства.
Оскільки судом встановлено, що належний відповідачу гараж є самочинним будівництвом, на яке ОСОБА_1 право власності, незважаючи на державну реєстрацію останнього, не набула (частини перша-друга статті 376 ЦК України), позивач, як власник земельної ділянки має право усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні нею шляхом звільнення земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 (код ділянки: 91:066:0005), в тому числі шляхом демонтажу самочинної забудови за рахунок відповідача, як особи, яка допустила порушення права територіальної громади м. Києва на земельну ділянку комунальної власності (частина друга статті 212 ЗК України, стаття 391 ЦК України), привівши її у придатний для використання стан.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2026 рок у справі № 758/3718/20 за подібних фактичних обставин.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Київської міської ради у цій частині, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, помилково вважаючи, що належний відповідачу гаражний бокс збудований на відведеній їй для цього земельній ділянці та дійшов необґрунтованого висновку про недоведення позивачем порушення своїх прав щодо земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Київської міської ради до ОСОБА_1 ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Щодо додаткового рішення
Статтею 270 ЦПК України встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 зазначено, що додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі.
Отже, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України, є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору та не може існувати окремо від нього.
У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17).
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року в частині вирішених позовних Київської міської ради до ОСОБА_1 , то додаткове рішення цього ж суду від 21 червня 2023 року, яким вирішено питання щодо розподілу витрат відповідача на професійну правничу допомогу, також слід скасувати.
На виконання вимог статей 141, 382 ЦПК України з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи, а саме 2 102,00 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви і 3 153,00 грн - за подання апеляційної скарги, а всього 5 255,00 грн судового збору.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Київської міської ради задовольнити частково.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 червня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Київської міської ради до ОСОБА_1 та додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 червня 2023 рокускасувати і ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги Київської міської ради до ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права приватної власності, звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан задовольнити частково.
Зобов`язати  ОСОБА_1  звільнити самовільно зайняту земельну ділянку орієнтовною площею 18 кв. м на АДРЕСА_1 (код ділянки: 91:066:0005) та повернути її Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан.
У задоволенні решти позовних вимог Київської міської ради до ОСОБА_1 відмовити.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 06 червня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Київської міської ради до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Наталії Михайлівни залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Київської міської ради 5 255,00 грн судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 15 липня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній