ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/9598/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2026 року м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Мричко Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі за текстом позивач, ОСОБА_1 ) до Шевченківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики код ЄДРПОУ 25261380, місцезнаходження: 79047, м. Львів, вул. Липинського, 11 (далі за текстом відповідач), в якій позивач просиВ:
- визнати протиправними дії Шевченківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (щодо відмови у наданні ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовження дії відповідного посвідчення серії НОМЕР_2 ;
- зобов`язати Шевченківський відділ соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради надати ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовжити дію відповідного посвідчення серії НОМЕР_2 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 20.07.1994 року. На підставі наказу по особовому складу №153 о/с від 25.04.2014 року відповідно до п.б ст.63 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ОСОБА_1 29.04.2014 року звільнений з органів внутрішніх справ через хворобу.
Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ №740230 від 02.02.2023 року, позивачу після повторного огляду, проведеного 25.01.2023 року, встановлено третю групу інвалідності на строк до 01.02.2026 року - травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків. Крім цього, зазначає, що 13.08.2023 року позивачу видане посвідчення серії НОМЕР_2 дійсне до 01.02.2026 року, яке підтверджувало що позивач є особою з інвалідністю ІІІ групи відповідно до п.2 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – осіб з інвалідністю внаслідок війни.
Продовжує, що відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №184/26/3274/В від 12.03.2026 року ОСОБА_1 з 25.01.2026 року було встановлено третю групу інвалідності з повторним оцінюванням 16.02.2028 року. Основним діагнозом визначено: G92.80 – інші уточнені ураження головного мозку; супутні діагнози: І11.9 - гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба серця без (застійної) серцевої недостатності, G93.2 - доброякісна внутрішньочерепна гіпертензія; ускладнення основного діагнозу - Т90.5 - наслідки внутрішньочерепної травми та встановлено – Національна поліція України/МВС: Поранення (травма, контузія, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням службових обов`язків.
13.03.2026 року позивач звернувся до Шевченківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про продовження надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовження терміну дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни. Однак, позивачу повідомлено, що немає правових підстав для надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення "Особи з інвалідністю війни" відповідно до статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Представник відповідача подала до суду відзив, відповідно до якого щодо задоволення позовних вимог заперечила. В обґрунтування заперечень зазначила, що мотивами відмови Шевченківського відділу соціального захисту було те, що згідно з свідоцтвом про хворобу № 266 від 18.04.201 та Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 12.03.2026 № 184/26/3274/В, ОСОБА_1 з 25.01.2026 року було встановлено третю групу інвалідності з повторним оцінюванням 16.02.2028 року. Основним діагнозом визначено: G92.80 - інші уточнені ураження головного мозку; супутні діагнози: І11.9 - гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба серця без (застійної) серцевої недостатності, G93.2 - доброякісна внутрішньочерепна гіпертензія; ускладнення основного діагнозу– Т90.5 – наслідки внутрішньочерепної травми та встановлено - Національна поліція України/МВС: Поранення (травма, контузія, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням службових обов`язків, а у п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» передбачено, що осіб з інвалідністю внаслідок війни належать виключено особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань.
Вказує, що статтею 15 Закону України «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання. Територіальні органи поліції утворює, ліквідовує та реорганізовує Кабінет Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України на підставі пропозицій керівника поліції. Структуру територіальних органів поліції затверджує керівник поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ України. Зазначає, що Національна поліція не входить до структури органів Міністерства внутрішніх справ України, а також не є іншим військовим формуванням. Відповідно до свідоцтва про хворобу №266 від 18.04.2014, позивачу встановлено діагноз та винесено постанову медичної (військово-лікарської) комісії про причинний зв`язок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва). Травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків. З урахуванням вищезазначеного, вважає, що немає правових підстав для надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення «Особи з інвалідністю війни» відповідно до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а Шевченківський відділ соціального захисту діяв у межах наданих йому повноважень.
Відповідно до пункту третього частини третьої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) суд зазначає, що ухвалою від 18.05.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Частиною п`ятою статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
З клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні сторони у справі не звертались.
Дослідивши матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених позовних вимог в їх сукупності, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , інспектор патрульної служби взводу №1 роти №2 батальйону патрульної служби ЛМУ ГУМВС, проходив службу в органах внутрішніх справ з 20.07.1994 року.
На підставі наказу по особовому складу №153 о/с від 25.04.2014 року відповідно до п.б ст.63 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ОСОБА_1 29.04.2014 року був звільнений з органів внутрішніх справ через хворобу.
Відповідно до свідоцтва про хворобу №266 від 18 квітня 2014 року ОСОБА_1 встановлено діагноз: Гіпертонічна хвороба ІІ ст., ІІ ст., ризі високий. Дисліпідемія. Подагра, подагричний поліартрит в стадії ремісії. ПФС І ст. Аліментарно-конституційне ожиріння І ст. Жировий гепатоз. Деформуючий остеоартроз І плюсне-фалангового суглобу без порушення функції ходи. Остеохондроз поперекового відділу хребта без порушення функції. Сольовий діатез. Захворювання, ТАК, пов?язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ. ЗЧМТ, струс головного мозку (10.01.2010р.) без порушення функції нервової системи. Травма, ТАК, пов?язана з виконанням службових обов`язків. Підстава: Висновок службового розслідування від 02.02.2010р., акт №34 по формі Н І від 02.02.2010р., акт по формі Н 5 від 02 02.2010р. Папіломатоз шкіри лівої аксилярної ділянки, що не утруднює носіння форменого одягу.
Згідно з довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати працездатності у відсотках серії 12 ААА №002150 від 02.02.2017 року ОСОБА_1 визначений ступінь втрати професійної працездатності - 55% згідно свідоцтва про хворобу №266 від 18.04.2014 року, з них; 35% - травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків; акт №140 - 20% - захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.
Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ №740230 від 02.02.2023 року ОСОБА_1 вбачається, що останньому після повторного огляду, проведеного 25.01.2023 року, було встановлено третю групу інвалідності на строк до 01.02.2026 року - травма, пов`язана з виконанням службових обов`язків. Крім цього, 13 серпня 2023 року ОСОБА_1 було видане посвідчення серії НОМЕР_2 дійсне до 01.02.2026 року, яке підтверджувало що Позивач є особою з інвалідністю ІІІ групи відповідно до п.2 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни.
Відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №184/26/3274/В від 12.03.2026 року ОСОБА_1 з 25.01.2026 року було встановлено третю групу інвалідності з повторним оцінюванням 16.02.2028 року. Основним діагнозом визначено: G92.80 - інші уточнені ураження головного мозку; супутні діагнози: І11.9 - гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба серця без (застійної) серцевої недостатності, G93.2 - доброякісна внутрішньочерепна гіпертензія; ускладнення основного діагнозу - Т90.5 - наслідки внутрішньочерепної травми та встановлено - Національна поліція України/МВС: Поранення (травма, контузія, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням службових обов`язків.
13.03.2026 року позивач звернувся до Шевченківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про продовження надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовження терміну дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.
Листом від 04.05.2026 №260310-вих-62515 Шевченківській відділ соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради позивачу повідомлено, зокрема, що: «відповідно до абзацу другого пункту 1 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх оправ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114 до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством. Проте, законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття - особи рядового і начальницького складу, а Національна поліція, як центральний орган виконавчої влади не належить до військових формувань.
Відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №184/26/3274/В від 12.03.2026 Позивачу повторно 12.03.2026 встановлено III групу інвалідності, в пункті 17.1.10 зазначено причину інвалідності: травми (поранення, контузії, каліцтва) або захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, службових обов`язків з охорони громадського порядку. боротьби із злочинністю та ліквідацією наслідків надзвичайних ситуацій. Отже, враховуючи зазначене вище, немає правових підстав для надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення "Особи з інвалідністю війни" відповідно до статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"».
Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з такого.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII).
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 3551-XII, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
Пунктом 2 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XIІ встановлено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
Порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни визначається нормами Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Положення №302).
Відповідно до абзацу першого пункту 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників чи Захисниць України, на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.
Згідно з абзацом третім пункту 3 Положення №302 особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни".
Абзацом другим пункту 7 Положення №302 встановлено, що Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, Посвідчення учасника війни і відповідні нагрудні знаки, Посвідчення члена сім`ї загиблого, Посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.
Відповідно до пункту 10 Положення №302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.
Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.
У даній справі позивач оскаржує відмову органу соціального захисту населення у продовженні йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовженні посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.
Суд враховує, що в силу пункту 2 частини другої статті 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
Як видно з матеріалів справи сторонами не заперечуюється, що інвалідність позивача встановлена внаслідок отримання ним травми під час проходження служби у органах внутрішніх справ України.
Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби.
Частиною другою статті 2 названого Закону встановлено, що проходження військової служби здійснюється, у тому числі громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Конституційний Суд України у Рішенні від 01.12.2004 №20-рп/2004 виходячи з того, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України (частина перша статті 65 Конституції України), а ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав (частина перша статті 4 Закону №3551), сформулював юридичну позицію, згідно з якою "на осіб, які за Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" належать до ветеранів війни, повинні поширюватися гарантії державного соціального захисту відповідно до положень частини п`ятої статті 17 Конституції України (абзаци одинадцятий, тринадцятий пункту 6 мотивувальної частини). Відповідно до частини другої статті 4 Закону №3551 ветеранами війни є учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Проте, матеріали справи не містять доказів отримання позивачем травми безпосередньо внаслідок виконання бойових завдань по захисту Батьківщини, перебуваючи на фронті чи в районі проведення воєнних дій.
Встановлення медичною комісією групи інвалідності з формулюванням "травма пов`язана з виконанням службових обов`язків", не є безперечною підставою для надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки такий статус може бути визначений тільки відповідно до вимог закону.
Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку, що поширення на особу статусу інваліда війни у розумінні статті 7 Закону № 3551-XII нерозривно пов`язане із наявністю у такої особи статусу ветерана війни, гарантії соціального захисту яких безпосередньо регулюються цим Законом.
При цьому суд зауважує, що статус особи з інвалідністю певної групи та статус інваліда війни є принципово різними правовими категоріями, а отримання травми під час проходження військової служби автоматично не свідчить про наявність у особи статусу осіб з інвалідністю внаслідок війни.
Спеціальним законом, який визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них є Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі Закон №3551, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Поняття «ветеран війни» міститься у статті 4 Закону № 3551-XII, відповідно до частини першої цієї статті ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
З системного аналізу вимог статей 4, 7 Закону №3551 вбачається, що віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону №3551 безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону, згідно з частиною першою якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Зважаючи на викладене, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. У цьому контексті положення статті 7 Закону №3551 необхідно тлумачити таким чином, що підставою для визнання особи особою з інвалідністю внаслідок війни, у тому числі отриманої під час виконання інших обов`язків військової служби, є факт участі особи у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Таким чином, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Правова позиція аналогічного змісту щодо застосування статті 7 Закону № 3551-XII викладена у постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №21-377а13 та від 20 січня 2015 року у справі 21-528а14, яка підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 вересня 2019 року у справі № 824/32/19-а, від 18 листопада 2020 року у справі № 1140/2362/18, від 02 квітня 2021 року у справі № 0540/9350/18-а.
Також в ухвалах від 11.03.2024 у справі №240/22524/23, від 06.03.2023 у справі №420/12184/22, від 08.08.2023 у справі № 440/8069/22, від 05.10.2023 у справі № 580/1357/23 Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження в подібних справах, оскільки не вбачав підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 у справі № 824/32/19-а, від 18.11.2020 у справі № 1140/2362/18 та від 02.04.2021 у справі № 0540/9350/18-а.
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачу 13.03.2023 видано посвідчення особи з інвалідністю і право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни та осіб з інвалідністю внаслідок війни.
Проте вказані обставини не свідчать про обов`язок відповідача повторно видати вказане посвідчення, тобто визнати позивача особою з інвалідністю внаслідок війни.
Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 року у справі №824/32/19-а, зважаючи на помилкове присвоєння особі статусу, який не міг бути наданий йому в силу вимог норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», дійшов висновку, що неможливо стверджувати, що позбавлення цього права свідчить про втручання у права позивача на певні соціальні гарантії, адже на надання такого права позивач не міг та не повинен був розраховувати.
У цьому контексті суд наголошує, що легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи норм права (законодавства); не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує реальний спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №580/1300/22.
За наведеного правового регулювання та висновків Верховного Суду, оскільки отримана позивачем травма внаслідок якої йому встановлено інвалідність, не пов`язана із участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, тому інвалідність позивача не дає йому права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-XII, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
З урахуванням зазначеного, вищевказані доводи позивача суд вважає необґрунтованими, а позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази стосовно заявлених вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Судові витрати відповідно до статті 139 КАС України стягненню зі сторін не підлягають.
Керуючись статтями 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 257-262 КАС, суд

вирішив:

у позові ОСОБА_1 до Шевченківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду першої інстанції набуває чинності після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набуває чинності після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Мричко Н.І.