КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 вересня 2026 року м. Київ справа №320/2184/26
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жука Р.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження адміністративну справу
за позовом  ОСОБА_1 
до Міністерства внутрішніх справ України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору
Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві
про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

І. Зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі – третя особа), в якому позивач просить суд
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України в особі Відділу координації пенсійних питань (вулиця Академіка Богомольця, 10, місто Київ, 01601, код ЄДРПОУ 00032684) щодо підготовки та подання до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві документів для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту б частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;
- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України в особі Відділу координації пенсійних питань (вулиця Академіка Богомольця, 10, місто Київ, 01601, код ЄДРПОУ 00032684) підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві необхідні документи, передбачені Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» щодо призначення ОСОБА_1 пенсії відповідно до пункту б частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».)

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що Наказом Головного управління МВС України в Донецькій області від 19 лютого 2015 року № 54 о/с його звільнено з органів внутрішніх справ України за власним бажанням з посади начальника відділу розслідування злочинів у сфері господарської діяльності Слідчого управління Головного управління МВС України в Донецькій області.
Наказом Головного управління МВС України в Донецькій області від 26 лютого 2015 року № 63 о/ с Позивачу визначено вислугу років, що складає 17 років 02 місяці 16 днів. 
Відповідно до грошового атестату Позивачу було визначено вислугу років 17 років 05 місяців 10 днів.
Відповідно до даних з трудової книжки, як вказує позивач, в нього наявний трудовий стаж, що в загальному розрахунку, з врахуванням періоду служби в органах внутрішніх справ України складає 25 календарних років.
Вважаючи, що він має право на призначення пенсії відповідно до пункту б частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», позивач звернувся до структурного підрозділу МВС України із заявою про підготування та надіслання документів до пенсійного органу для призначення пенсії, проте, до теперішнього часу відповіді на своє звернення не отримав.
Вважаючи протиправною бездіяльність позивача, яка полягає у непідготовці та неподанні до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві документів для призначення позивачу пенсії за вислугу років, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на пропуск позивачем строку звернення до суду з вказаною позовною заявою, а також зазначив таке.
Відповідно до змісту позовної заяви та додатків до неї, а саме копії трудової книжки позивача та копії наказу по особовому складу останнього було звільнено з органів податкової міліції, а саме з посади начальника слідчого відділу фінансових розслідувань Державної податкової інспекції у Соборному районі м. Дніпропетровська Головного управління державної фіскальної служби у Дніпропетровській області.
24 грудня 2012 року внаслідок об`єднання Державної податкової служби України з Державною митною службою України було створено Міністерство доходів і зборів України.
В подальшому правонаступниками Державної податкової адміністрації (та її територіальних органів) в різні роки визначались різні суб`єкти владних повноважень, як окремі центральні органи виконавчої влади а саме: Міністерство доходів і зборів України (2012-2014) ЄДРПОУ 38516786, Державна фіскальна служба України (2014-2019) ЄДРПОУ 39292197, Державна податкова служба України (2019 в стадії припинення на даний час) ЄДРПОУ 37472277.
Оскільки особи начальницького та рядового складу податкової міліції ніколи не проходили службу ні в органах внутрішніх справ, ні в інших органах системи Міністерства внутрішніх справ України, питання пенсійного забезпечення та соціального захисту колишніх працівників податкової міліції не належить до компетенції Міністерства внутрішніх справ України., оскільки МВС України не є правонаступником ліквідованих органів податкової міліції, у зв`язку з чим, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Третя особа письмових пояснень на позовну заяву або відзиву на позовну заяву не надала.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23 січня 2026 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху та останньому наданий строк для усунення недоліків.
Від представника позивача через систему «Електронний Суд» надійшла заява про усунення недоліків разом з документом про сплату судового збору.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Копія ухвали суду від 09 лютого 2026 року доставлена до електронного кабінету відповідача 13 лютого 2026 року, про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка про доставку електронного листа від 13 лютого 2026 року.
Частиною першою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності, а частиною другою статті 257 КАС України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно з частиною другою статті 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.
З наданої суду копії дублікату трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 вбачається, що позивач з 01 вересня 1995 року по 03 червня 1999 року був студентом Донецького інституту внутрішніх справ при Донецькому державному університеті; з 23 жовтня 1999 року по 23 лютого 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ; з 01 квітня 2015 року по 05 квітня 2017 року - службу в податковій міліції (ГУ ДФС в Дніпропетровській області).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Відділу координації пенсійних питань Міністерства внутрішніх справ України з заявою щодо подання до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві документів про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Листом від 06 серпня 2024 року № 25028/51-2024 позивача повідомлено про те, що відповідно до доданих до заяви копій документів, останнім місцем служби позивача була служба в податковій міліції (період з 01 квітня 2015 року по 05 квітня 2017 року), у зв`язку з чим, з питання, зазначеного у заяві, позивачу рекомендовано звернутись до уповноваженого органу (структурного підрозділу) за останнім місцем служби.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо непідготовки та неподання до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві подання про призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

V. Оцінка суду.
Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Конституції України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Згідно з статтею 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі – Закон України від 20 грудня 2011 року № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, зокрема у органах і підрозділах податковій міліції, є Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ (далі – Закон України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ).
Відповідно до статті 1 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та на службі на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Статтею 1-1 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.
Відповідно допункту «б» статті 12 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ пенсія за вислугу років призначається особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "з" статті 1^-2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державному бюро розслідувань, на посадах начальницького складу в Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України.
Згідно з частиною другою статті 17 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, особам, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних закладах вищої освіти, а також в інших закладах освіти, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.
Відповідно до частини першої статті 48 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ Заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається в електронній або паперовій формі до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та Службою зовнішньої розвідки. При цьому днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу Пенсійного фонду України письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою - дата їх відправлення.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України 30 січня 2007 р. № 3-1 (далі – Порядок № 3-1 (в редакції, що діяла на момент звернення позивача до відповідача з відповідною заявою)).
Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку № 3-1 Заява про призначення пенсії за вислугу років, по інвалідності подається військовослужбовцем, звільненим зі служби, та особою, яка має право на пенсію згідно із Законом або відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, за формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку (заява про призначення/перерахунок пенсії), до органу, що призначає пенсію, через уповноважений орган (структурний підрозділ), який здійснює підготовку документів, необхідних для призначення пенсій Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, Міністерства юстиції України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Служби судової охорони, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Національної гвардії України, Національної поліції України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України, Управління державної охорони України (далі - уповноважений орган (структурний підрозділ)), за останнім місцем служби. 
Згідно з пунктом 1 розділу ІІІ Порядку № 3-1 уповноважений орган (структурний підрозділ) у 10-денний строк з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і подання про призначення пенсії і направляє до органу, що призначає пенсії.
Як вже зазначалось судом, позивач звернувся до відділу координації пенсійних питань Міністерства внутрішніх справ України з заявою щодо подання документів до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Листом від 06 серпня 2024 року № 25028/51-2024 позивача повідомлено про те, що відповідно до доданих до заяви копій документів, останнім місцем служби позивача була служба в податковій міліції (період з 01 квітня 2015 року по 05 квітня 2017 року), у зв`язку з чим, з питання, зазначеного у заяві, позивачу рекомендовано звернутись до уповноваженого органу (структурного підрозділу) за останнім місцем служби.
Відповідно до змісту трудової книжки, позивача було звільнено з органів податкової міліції наказом ГУ ДФС в Дніпропетровській області № 166-о від 27 березня 2015 року.
24 грудня 2012 року внаслідок об`єднання Державної податкової служби України з Державною митною службою України було створено Міністерство доходів і зборів України.
У подальшому правонаступниками Державної податкової адміністрації (та її територіальних органів) в різні роки визначались різні суб`єкти владних повноважень, як окремі центральні органи виконавчої влади, а саме:
- Міністерство доходів і зборів України (2012-2014) ЄДРПОУ 38516786,
- Державна фіскальна служба України (2014-2019) ЄДРПОУ 39292197,
- Державна податкова служба України (2019 - в стадії припинення на даний час) ЄДРПОУ 37472277.
Аналіз наведених норм діючого законодавства України та встановлених обставин свідчить про те, що позовні вимоги мають бути пред`явлені саме до Державної податкової служби України (ліквідаційної комісії) або її структурного підрозділу, тобто, за останнім місцем служби, відтак, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, як такі, що пред`явлені до особи, яка не має відповідати за цими позовними вимогами.
Більш того, суд вважає за потрібне зазначити, що судом не встановлюються фактичні обставини справи, зокрема, щодо наявності або відсутності у позивача права на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з підстав викладених вище.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно частини другої статті 2 КАС України справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

VI. Судові витрати.
Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено та позивача звільнено від сплати судового збору, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.
Керуючись статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 260-262, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (  АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Міністерства внутрішніх справ України (01024, місто Київ, вулиця Богомольця, будинок 10, код ЄДРПОУ 00032684), третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог щодо предмета спору - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, код ЄДРПОУ 42098368) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії – відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жук Р.В.