Єдиний унікальний номер 741/66/26
Провадження № 2/741/537/26

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Носівка 25 травня 2026 року 

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючого – судді Киреєва О.В.,
з участю секретаря судового засідання Герасимчук Н.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про відшкодування моральної шкоди, 
встановив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 4681086 від 08 травня 2025 року, винесеною поліцейським ВП № 4 Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області Ландарем Миколою Сергійовичем, його (позивача) було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20400 грн. Суть правопорушення полягала в тому, що він (позивач) на транспортному засобі «AUDI 100», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 08 травня 2025 року здійснював рух на автодорозі між селами Володькова Дівиця та Кропивне, при цьому рішенням Носівського районного суду Чернігівської області був позбавлений права керування транспортними засобами строком на 1 рік, чим порушив п.2.1 «а» ПДР України. Він (позивач) звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області з позовом до ГУНП в Чернігівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення. Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області у справі № 741/874/25 його (позивача) позов було задоволено, визнано протиправною та скасовано постанову серії ЕНА № 4681086 від 08 травня 2025 року. Унаслідок дій поліцейського патрульної поліції йому (позивачу) було завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що через незаконне обвинувачення у вчиненні правопорушення у нього погіршився сон, він перебував у постійній нервовій напрузі, не міг належно виконувати роботу, спілкуватися із сім`єю, мав пригнічений стан. Після притягнення до адміністративної відповідальності та винесення постанови працівниками поліції він (позивач) був змушений докладати зусиль задля відновлення порушеного права, шукати захисника для захисту в суді своїх прав та законних інтересів, витрачати на це грошові кошти, чим було порушено його звичний устрій життя. Він (позивач) також втратив відчуття захищеності. Протиправні дії відповідача мають прямий причинний зв`язок з спричиненою йому моральною шкодою, оскільки після відкриття виконавчого провадження з примусового виконання оскаржуваної постанови він (позивач) зазнав додаткових страждань у зв`язку з накладенням 03 червня 2025 року арешту на його грошові кошти, які обліковуються на банківських рахунках, що позбавило його та членів його сім`ї засобів до існування. Тільки після звернення з заявою про закриття виконавчого провадження та зняття арешту із банківських рахунків 10 червня 2025 року державним виконавцем було винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі того, що згідно ухвали про відкриття провадження у справі, постановленої Носівським районним судом Чернігівської області 19 травня 2025 року № 741/874/25, відкрито позовне провадження у справі за його (позивача) адміністративним позовом до ГУНП в Чернігівській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення. До відкриття виконавчого провадження і накладення арешту на рахунки його (позивача) представник - адвокат Мусієнко В.О. звертався із заявою до начальника ВП № 4 (м. Носівка) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області, у якій просив не направляти постанову серії ЕНА № 4681086 від 08 травня 2025 року на примусове виконання до моменту розгляду позовної заяви та набрання законної сили відповідного судового рішення, але ця заява була проігнорована. Для забезпечення його (позивача) інтересів, а також для реалізації принципу справедливості, він (позивач) вважає за необхідне покладання на ГУНП в Чернігівській області обов`язку відшкодувати заподіяну моральну шкоду в розмірі 120000 грн.
ОСОБА_1 просив суд стягнути:
- з Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Чернігівській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 120000 грн. у рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди;
- за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на його користь судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу в сумі 21000 грн. 
У судове засідання позивач та його представник – адвокат Мусієнко В.О. не з`явилися, представник подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі та участі позивача, а також відповідь на відзив. У зазначених процесуальних документах представник позивача зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив їх задовольнити, відзив відповідача на позовну заяву відхилити.
У судове засідання представник ГУНП в Чернігівській області не з`явився, подав до суду відзив на позовну заяву, суть якого зводиться до того, що управління не погоджується з позовними вимогами, вважає їх безпідставними, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Сам факт скасування постанови не є безумовною підставою для відшкодування шкоди. Позивач помилково ототожнює скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення з автоматичною незаконністю дій поліцейського та виникненням обов`язку держави відшкодовувати шкоду. Носівський районний суд у справі № 741/874/25 не встановлював умислу поліцейського, очевидної свавільності, грубого ігнорування закону, факту завдання моральної шкоди. Отже, відсутній ключовий елемент цивільно-правової відповідальності, а саме протиправна поведінка, доведена в установленому законом порядку. Позивач не довів належними та допустимими доказами наявність сукупності елементів (протиправність поведінки, наявність шкоди, причинний зв`язок, належний суб`єкт відповідальності), які необхідні для покладення відповідальності за ст. 1174 ЦК України. На момент винесення постанови серії ЕНА № 4681086 від 08 травня 2025 року існувала постанова Носівського районного суду від 10 квітня 2025 року у справі № 741/2179/24, інформація про її оскарження не була підтверджена жодним процесуальним документом, наданим поліцейському, відомості про зупинення дії постанови або скасування правових наслідків відсутні. Таким чином, поліцейський діяв у межах повноважень, визначених законом, на підставі наявних на той момент даних, що виключає протиправність його дій. Виконавче провадження не перебуває у причинному зв`язку з діями відповідача. Позивач безпідставно намагається покласти на відповідача відповідальність за відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на рахунки. Причинний зв`язок між діями поліції та арештом коштів відсутній. Позивачем не доведено факт завдання йому моральної шкода. Позивач обмежився загальними, оціночними твердженнями про погіршення сну, нервову напругу, пригнічений стан. Жодного доказу, який би підтверджував звернення за медичною або психологічною допомогою, встановлення діагнозу, тривалість та інтенсивність страждань до суду не подано. Визначений позивачем розмір моральної шкоди є явно завищеним, має каральний, а не компенсаційний характер, що суперечить природі інституту моральної шкоди. Позивачем не доведено співмірність заявлених витрат, необхідність саме такого обсягу правничої допомоги, відповідність витрат складності справи.
Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників справи за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.
У судовому засіданні встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 4681086 від 08 травня 2025 року, винесеною поліцейським ВП № 4 Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області Ландарем Миколою Сергійовичем, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20400 грн.
Не погоджуючись із правомірністю винесеної постанови позивач звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області із позовом про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.
Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2025 року у справі № 741/874/25 позов ОСОБА_1 було задоволено, визнано протиправною та скасовано постанову серії ЕНА № 4681086 від 08 травня 2025 року про накладення на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , за ч. 4 ст. 126 КУпАП адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 20400 грн. і справу закрито.
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України та деталізовані у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». 
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу).
Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:
1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;
2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;
3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.
Відповідно до ст. 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:
1) постановлення виправдувального вироку суду;
1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;
2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;
4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та ст. 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24)).
Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: кримінальна поліція, патрульна поліція, органи досудового розслідування, поліція охорони, спеціальна поліція, поліція особливого призначення, інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.
Абзацом 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» встановлено, що оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції.
Зазначене дає підстави для висновку про те, що поліцейський, який складає постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».
Тобто у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене статтею 126 КУпАП, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відшкодування шкоди особі, стосовно якої складено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, здійснюється на загальних підставах, передбачених статтею 1174 ЦК України, а положення статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» не є застосовними.
Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24) щодо застосування статті 1176 ЦК України та положень Закону № 266/94-ВР у подібних правовідносинах.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).
При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.
Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб органу державної влади.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що у зв`язку з незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності він зазнав моральної шкоди, яка полягає у погіршенні сну, перебуванні у постійній нервовій напрузі та пригніченому стані, не змозі належно виконувати роботу, спілкуватися із сім`єю. Після притягнення до адміністративної відповідальності та винесення постанови працівниками поліції позивач був змушений докладати зусиль задля відновлення порушеного права, шукати захисника для захисту в суді своїх прав та законних інтересів, витрачати на це грошові кошти, чим було порушено його звичний устрій життя. Позивач також втратив відчуття захищеності. Після відкриття виконавчого провадження було накладено арешт на грошові кошти позивача, які обліковуються на банківських рахунках, що позбавило його та членів його сім`ї засобів до існування. Завдану матеріальну шкоду позивач оцінив у 120000 грн.
Суд бере до уваги, що рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2025 року у справі № 741/874/25 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, скасовано постанову серії ЕНА № 4681086 від 08 травня 2025 року і справу закрито.
При цьому, зазначеним рішенням встановлено, що постанова поліцейським була складена безпідставно.
Отже, виходячи з того, що ОСОБА_1 був незаконно притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу працівником поліції, постанова про накладення адміністративного стягнення скасована, а провадження у справі закрито, суд приходить до висновку, що незаконним притягненням до адміністративної відповідальності позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних переживаннях, які викликані відсутністю справедливого провадження при порушенні питання про притягнення його до адміністративної відповідальності, що потребувало встановлення справедливості, доведення його невинуватості.
При визначенні розміру моральної шкоди суд оцінює ступінь моральних страждань позивача, враховує короткочасність конфліктної ситуації, наявність психологічного стресу у позивача після подій, а також наявність у позивача моральних (душевних) страждань, що були викликані вимушеними діями щодо доведення відсутності в його діях правопорушення з метою захисту свого порушеного права, а також засади розумності та справедливості.
Суд вважає, що сума в 5000 грн. є цілком адекватною завданій позивачу моральній шкоді та справедливою.
Такий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), згідно з яким розмір моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен проводити до її безпідставного збагачення.
У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок по доведенню обставин заподіяння моральної шкоди та визначення розміру компенсації на її відшкодування покладається на позивача.
Встановлюючи протиправність дій суб`єкта владних повноважень та, відповідно, наявність підстав для стягнення моральної шкоди, суди не мають своїм обов`язком присуджувати розмір вказаної шкоди виключно в тій сумі, яка зазначена позивачем у позовній заяві. Суди, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, повинні виходити із засад розумності та справедливості (постанова Верховного Суду від 26 січня 2021 р. у справі № 335/5271/17).
Ураховуючи вищевикладене, проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме у стягненні на користь позивача у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 5000 грн. 
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн., що підтверджується матеріалами справи.
Позовні вимоги задоволено на 4,17 %, а тому з відповідача на користь позивача підлягають присудженню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 50,51 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини, визначені у ч. 3 ст. 141 ЦПК України, зокрема обґрунтованість витрат та пропорційність до предмета спору з урахуванням ціни позову; поведінку сторони під час розгляду справи; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано: копія акту про надання правничої допомоги та розрахунок гонорару адвоката Мусієнка В.О. від 11 грудня 2025 року, відповідно до гонорар за надання правничої допомоги становить 21000 грн.; копія квитанції до прибуткового касового ордера № 11/12 від 11 грудня 2025 року про сплату коштів у сумі 21000 грн.; копія договору про надання правничої допомоги №27/11-24 від 27 листопада 2024 року; ордер про надання правничої допомоги серії СВ № 1152830; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧН № 001239.
Частинами 5 та 6 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 13 березня 2025 року в справі № 275/150/22.
Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним із обсягом отриманої правової допомоги та складністю справи.
Суд погоджується з доводами представника відповідача та ураховуючи ступінь складності справи, обсяг виконаних представником позивача робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат приходить до висновку про необхідність зменшення розміру витрат, понесених позивачем, на правничу допомогу адвоката Мусієнка В.О., які підлягають розподілу між сторонами, до 5000 грн.
Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 4,17% від обґрунтованих та документально підтверджених витрат в сумі 5000 грн., що складає 208,50 грн.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Керуючись ст.ст. 141, 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, –
ухвалив:
Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, код ЄДРПОУ 40108651, місцезнаходження: м. Чернігів, проспект Перемоги, 74, про відшкодування моральної шкоди, - задовольнити частково. 
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , у рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн. шляхом їх списання із спеціально визначеного для цього рахунку Державного бюджету України для відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими чи службовими особами.
Стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, код ЄДРПОУ 40108651, місцезнаходження: м. Чернігів, проспект Перемоги, 74, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , судові витрати по сплаті судового збору в сумі 50 (п`ятдесят) грн. 51 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 208 (двісті вісім) грн. 50 коп.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В.Киреєв