П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/11158/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Семенюк Микола Миколайович 
Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В. 
14 вересня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Ватаманюка Р.В. 
суддів: Боровицького О. А.  Курка О. П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив:
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невключення до складу грошового забезпечення, з якого обчислено грошову компенсацію за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток, сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, та індексації;
зобов`язати відповідача перерахувати та доплатити зазначену компенсацію з урахуванням додаткової винагороди та індексації;
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невключення індексації до складу грошового забезпечення, з якого позивачу обчислено грошову допомогу для оздоровлення за 2022 та 2024 роки;
зобов`язати відповідача здійснити відповідний перерахунок та виплату.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невключення до складу грошового забезпечення, з якого позивачу обчислено грошову допомогу для оздоровлення за 2022 рік, суми індексації, на яку він мав право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок і виплату позивачу грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік з урахуванням такої індексації.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із судовим рішенням у частині відмови в задоволенні позову, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення в цій частині та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.
Апелянт, зокрема, посилається на те, що додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168, фактично виплачувалася йому щомісячно, входила до складу його грошового забезпечення, а тому повинна враховуватися під час визначення розміру компенсації за невикористані дні відпусток.
Також зазначає, що індексація має систематичний, щомісячний характер та є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, у зв`язку з чим підлягає врахуванню при визначенні спірних виплат.
Військова частина НОМЕР_1 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти її задоволення.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що позивач з 10 квітня 2022 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та 28 лютого 2025 року був виключений зі списків особового складу у зв`язку зі звільненням у запас.
У липні 2022 року та червні 2024 року позивачу виплачено грошову допомогу для оздоровлення.
При обчисленні допомоги за 2022 рік індексацію грошового забезпечення не враховано, хоча у відповідному періоді вона позивачу нараховувалася.
За період січень-липень 2024 року та січень-лютий 2025 року індексація грошового забезпечення позивачу не нараховувалася та не виплачувалася.
При звільненні позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток без урахування додаткової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України №168, та індексації.
Щодо додаткової винагороди, передбаченої постановою №168
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, а також одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначений Порядком, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260.
Відповідно до пункту 6 розділу XXXI Порядку №260 у редакції, чинній на час звільнення позивача, розрахунок грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, крім винагород, з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.
Отже, спеціальна норма, яка безпосередньо визначає розрахункову базу грошової компенсації за невикористані відпустки на час виникнення спірних правовідносин, прямо виключала з такої бази винагороди.
При цьому наказом Міністерства оборони України від 25 січня 2023 року №44 Порядок №260 доповнено положеннями, якими додаткову винагороду на період дії воєнного стану, встановлену постановою Кабінету Міністрів України №168, віднесено до одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Тому та обставина, що відповідна винагорода могла фактично виплачуватися військовослужбовцю протягом декількох місяців поспіль, сама по собі не змінює її нормативно визначеної правової природи та не дає підстав для включення її до розрахункової бази всупереч прямому припису пункту 6 розділу XXXI Порядку №260.
Колегія суддів ураховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23 вересня 2024 року у справі №240/32125/23, на яку посилається апелянт.
У тій справі Верховний Суд дійшов висновку щодо необхідності врахування додаткової винагороди №168 при обчисленні компенсації за невикористані відпустки.
Разом з тим зазначений висновок сформований щодо правовідносин, які виникли за іншого нормативного регулювання відповідної розрахункової бази.
Саме зміст нормативного регулювання, чинного на дату виникнення права на відповідну виплату, має визначальне значення.
У подальшій практиці Верховний Суд розмежував правовідносини залежно від нормативного регулювання, чинного на момент виникнення права на компенсацію. Зокрема, у постанові від 12 лютого 2026 року у справі №420/77/25 Верховний Суд залишив без змін судові рішення про відмову у включенні винагороди №168 до компенсації за невикористані відпустки, а у постанові від 17 квітня 2026 року у справі №420/39934/24 підтвердив відповідний підхід за зміненого нормативного регулювання.
Позивача у справі, яка переглядається, виключено зі списків особового складу 28 лютого 2025 року, тобто право на остаточний розрахунок компенсації реалізовувалося вже за дії редакції пункту 6 розділу XXXI Порядку №260, яка прямо передбачала виключення винагород із розрахункової бази.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для врахування додаткової винагороди №168 є правильним.
Щодо індексації при обчисленні компенсації за невикористані відпустки
Індексація грошового забезпечення має іншу правову природу, ніж додаткова винагорода за постановою №168.
Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація є встановленим законом механізмом підвищення грошових доходів населення, який дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово виходив із того, що індексація грошового забезпечення має систематичний характер і спрямована на підтримання реальної величини грошового забезпечення військовослужбовця.
Водночас сама правова природа індексації не означає, що при визначенні будь-якої похідної виплати до її розрахунку може бути включена сума індексації, право на яку у відповідному розрахунковому періоді не виникло або не встановлено.
Матеріалами цієї справи підтверджується, що за січень-лютий 2025 року індексація грошового забезпечення позивачу не нараховувалася та не виплачувалася.
При цьому предметом цього спору не є правомірність ненарахування позивачу самої індексації грошового забезпечення за січень-лютий 2025 року.
Позивач не заявив вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування індексації за цей період та про зобов`язання її нарахувати.
Отже, у межах визначеного позивачем предмета спору судом не встановлено належної йому станом на дату звільнення суми індексації, яка не була включена відповідачем до розрахунку компенсації за невикористані відпустки.
Колегія суддів при цьому не погоджується з тим, що сама лише відсутність фактичного нарахування чи виплати індексації за певний період у всіх випадках свідчить про відсутність права на її врахування.
Визначальним є наявність у військовослужбовця права на відповідну суму індексації.
Однак встановлення такого права за січень-лютий 2025 року виходить за межі заявленого у цій справі предмета спору.
Отже, результат вирішення судом першої інстанції цієї позовної вимоги є правильним.
Щодо врахування індексації при обчисленні допомоги для оздоровлення за 2024 рік
Відповідно до пункту 6 розділу XXIII Порядку №260 розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Таким чином, наведена норма пов`язує розмір допомоги не виключно з фактом попередньої виплати відповідної складової грошового забезпечення, а з наявністю у військовослужбовця права на неї на визначену дату.
Тому сама по собі обставина ненарахування відповідачем індексації у відповідному місяці не могла б бути достатньою підставою для її неврахування, якщо право військовослужбовця на таку індексацію було встановлене.
Водночас судом першої інстанції встановлено, що у січні-липні 2024 року індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 не нараховувалася та не виплачувалася.
Позивач у цій справі не оскаржує бездіяльність відповідача щодо ненарахування індексації за відповідний період 2024 року та не просить зобов`язати військову частину нарахувати йому таку індексацію.
Відповідно, у межах предмета доказування у цій справі відсутні правові підстави виходити з існування на день підписання наказу про виплату допомоги для оздоровлення за 2024 рік конкретної належної позивачу суми індексації, яку відповідач був зобов`язаний включити до розрахунку допомоги.
При цьому колегія суддів відхиляє можливе ототожнення цього питання з положеннями частини третьої статті 2 Закону України №1282-XII, відповідно до яких соціальні виплати, які мають цільовий і разовий характер, індексації не підлягають.
У цій справі позивач не вимагає проведення індексації самої допомоги для оздоровлення.
Предметом його вимог є врахування вже належної, на його думку, індексації грошового забезпечення як складової розрахункової бази для визначення розміру іншої виплати.
Отже, неіндексація одноразової виплати та врахування індексації грошового забезпечення при визначенні її розміру є різними правовими конструкціями.
Разом із тим наведене не змінює результату вирішення спору, оскільки право позивача на індексацію грошового забезпечення за відповідний період 2024 року в межах заявленого предмета цього спору не встановлюється.
Щодо вимог відповідача, викладених у відзиві на апеляційну скаргу
У відзиві Військова частина НОМЕР_1 , крім заперечень проти апеляційної скарги позивача, просить скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2025 року в частині задоволення позову щодо врахування індексації при визначенні допомоги для оздоровлення за 2022 рік та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в позові.
Колегія суддів зазначає, що процесуальним засобом оскарження рішення суду першої інстанції є апеляційна скарга, вимоги до форми, змісту, строку та порядку подання якої визначені КАС України.
Відзив на апеляційну скаргу є засобом викладення заперечень щодо вимог і доводів апелянта та не замінює апеляційну скаргу.
Військова частина НОМЕР_1 апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції не подавала.
За таких обставин викладене лише у відзиві прохання відповідача про скасування судового рішення в частині задоволення позову не створює самостійних меж апеляційного перегляду та не може бути підставою для перегляду рішення на користь особи, яка не скористалася передбаченим законом правом на його апеляційне оскарження.
Відтак рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог щодо грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік за апеляційною скаргою позивача скасуванню не підлягає.
Доводи апеляційної скарги в іншій частині фактично зводяться до іншого тлумачення норм матеріального права та не спростовують правильності результату вирішення спору судом першої інстанції.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду — без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий | | | Ватаманюк Р.В.
Судді | | | Боровицький О. А.    Курко О. П.