П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/984/26	
Головуючий в 1 інстанції: Кузьменко Н.А.
Дата і місце ухвалення: 27.04.2026 року, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року у справі №420/984/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у вигляді відмови, викладеної у листі №1600-0606-8/169623 від 24.09.2025, щодо формування та надання до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області подання про повернення ОСОБА_2 збору з Державного бюджету України збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 26 167 (двадцять шість тисяч сто шістдесят сім) гривень 10 (десять) копійок, сплаченого згідно з квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №4 від 10.04.2025; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області сформувати та направити до Управління Державної казначейської служби України у м. Одесі Одеської області подання про повернення ОСОБА_2 з Державного бюджету України збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 26 167 (двадцять шість тисяч сто шістдесят сім) гривень 10 (десять) копійок, сплаченого згідно з квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №4 від 10.04.2025. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.
Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково та стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.
Не погоджуючись із додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про розподіл судових витрат.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу із 12 000 грн до 6 000 грн, незважаючи на те, що такі витрати були належним чином підтверджені документально, а відповідач не подавав клопотання про зменшення їх розміру та не доводив їх неспівмірності. На думку апелянта, суд, діючи з власної ініціативи, порушив принципи диспозитивності та змагальності, а також без належного мотивування дійшов помилкового висновку про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. 
У зв`язку з цим апелянт просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким стягнути витрати на професійну правничу допомогу в повному обсязі, а також витрати на професійну правничу допомогу, понесені під час апеляційного розгляду.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції – без змін. 
Зазначає, що суд першої інстанції правомірно застосував положення статей 134 та 139 КАС України, врахував критерії реальності, необхідності та розумності витрат на професійну правничу допомогу, а також характер і складність справи, яка розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. 
На думку відповідача, заявлений до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 12 000 грн є неспівмірним із фактичним обсягом наданих адвокатом послуг, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про їх часткове відшкодування у розмірі 6 000 грн. 
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю. 
24 квітня 2026 року представник позивача звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн. 
На підтвердження понесених витрат до матеріалів справи було надано договірні та розрахункові документи, що підтверджують обсяг наданої правничої допомоги та її оплату. 
Додатковим рішенням від 27 квітня 2026 року суд першої інстанції, врахувавши характер спору, категорію справи та її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, дійшов висновку про часткове задоволення заяви та стягнув на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. 
Не погоджуючись із додатковим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу.
Ухвалюючи додаткове рішення та частково задовольняючи заяву представника позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені до відшкодування витрати підтверджені належними доказами, однак з огляду на характер та категорію справи, її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та відсутність необхідності подання додаткових доказів, співмірним та обґрунтованим є відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
За приписами пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною першою статті 139 КАС України встановлено, що у разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, судові витрати, які підлягають відшкодуванню відповідно до цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, який виступав відповідачем у справі.
Статтею 16 КАС України та статтею 59 Конституції України гарантовано право кожного на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 134 КАС України витрати на професійну правничу допомогу визначаються відповідно до умов договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт і їх вартості. При цьому розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи, обсягом виконаної адвокатом роботи, витраченим часом, значенням справи для сторони та іншими критеріями, визначеними цією статтею.
Відповідно до частин сьомої та дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані такі витрати з розглядом справи, чи є їх розмір обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, а також значення справи для сторін.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «East/West Alliance Limited проти України» зазначив, що компенсації підлягають лише ті судові та інші витрати, щодо яких доведено, що вони були фактичними, неминучими та їх розмір є обґрунтованим.
Таким чином, при вирішенні питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд повинен перевірити не лише факт їх документального підтвердження, а й встановити, чи пов`язані вони з розглядом конкретної справи та чи відповідають критеріям обґрунтованості, необхідності і пропорційності.
Як убачається зі змісту апеляційної скарги, її основним доводом є те, що суд першої інстанції за відсутності клопотання відповідача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу був позбавлений правових підстав визначити до відшкодування суму, меншу від заявленої позивачем.
Колегія суддів відхиляє зазначені доводи апеляційної скарги з огляду на таке.
Відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, а обов`язок доведення їх неспівмірності покладається на сторону, яка заявляє таке клопотання.
Разом із тим положення статей 134 та 139 КАС України підлягають системному застосуванню при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Так, відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані заявлені витрати з розглядом справи, чи є їх розмір обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, а також значення справи для сторін.
У постанові Верховного Суду від 25 липня 2023 року у справі №340/4492/22 викладено правовий висновок, відповідно до якого відсутність заперечень іншої сторони щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення для вирішення питання про співмірність таких витрат у розумінні частини сьомої статті 134 КАС України, однак не звільняє суд від обов`язку перевірити заявлені до відшкодування витрати на відповідність іншим вимогам статті 134 КАС України.
Колегія суддів враховує наведений правовий висновок Верховного Суду та вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що відсутність клопотання відповідача унеможливлювала будь-яку оцінку судом заявлених до компенсації витрат, ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень статей 134 та 139 КАС України.
Отже, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не переглядає погоджений сторонами розмір адвокатського гонорару та не втручається у договірні правовідносини між адвокатом і клієнтом. Предметом судової оцінки є виключно визначення того розміру витрат на професійну правничу допомогу, який відповідно до вимог процесуального закону підлягає компенсації за рахунок іншої сторони спору.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, на підтвердження понесених витрат позивачем подано договір про надання правничої допомоги, додаткову угоду до нього, ордер адвоката, акт приймання-передачі наданих послуг, детальний опис виконаних робіт та інші документи, які підтверджують характер, обсяг і вартість наданої професійної правничої допомоги. Загальний розмір заявлених до відшкодування витрат становив 12 000 грн.
Дослідивши подані позивачем докази, суд першої інстанції встановив, що факт надання професійної правничої допомоги, її обсяг та вартість підтверджуються належними і допустимими доказами. Водночас, оцінюючи характер спірних правовідносин, категорію справи, обсяг фактично виконаних представником позивача процесуальних дій, а також те, що справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи і не потребувала участі представника у судових засіданнях, дослідження значного обсягу доказів чи вчинення інших процесуальних дій, суд першої інстанції дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн є такими, що відповідають критеріям реальності, необхідності, обґрунтованості, розумності та пропорційності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком.
Наявність між позивачем та адвокатом домовленості щодо розміру гонорару сама по собі не зумовлює обов`язку суду покласти всю суму такого гонорару на іншу сторону спору. Предметом судового контролю при вирішенні питання про розподіл судових витрат є не умови цивільно-правового договору між адвокатом та клієнтом, а визначення того розміру витрат, який відповідно до вимог процесуального закону підлягає компенсації за рахунок іншої сторони.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки фактично зводяться до незгоди із визначеним судом розміром компенсації та ґрунтуються на помилковому ототожненні договірного розміру гонорару із розміром витрат, що підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.
Оцінивши всі наявні у справі докази у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи, правильно оцінив подані сторонами докази та дійшов правильного висновку щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
За таких обставин підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції не вбачається.
Відповідно до статті 316 КАС України, якщо суд апеляційної інстанції встановить, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 243, 250, 252, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року у справі №420/984/26 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук