МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Д. Ростовського, 35, смт Макарів, Київська область, 08001, тел/факс (04578)5-13-39, e-mail inbox@mk.ko.court.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2026 р. Справа №370/2162/25 
Провадження № 2-о/370/109/25

Макарівський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Косенко А.В., 
із секретарем Зозулею Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку окремого провадження у залі суду в селищі Макарів Київської області справу за заявою
ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області, про встановлення факту, що має юридичне значення,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 (далі – заявник) звернувся до Макарівського районного суду Київської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій вказав, що з липня 2014 року він із ОСОБА_3 почали проживати у цивільному шлюбі. У період спільного проживання у них народився син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після народження дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продовжували спільно проживати, виховувати спільну дитину та вести спільне господарство. 
Однак, на початку 2017 року, відносини між ними стали погіршуватись, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Причиною погіршення шлюбних відносин є ті обставини, що після народження дитини в них все більше стала проявлятись несумісність характерів, принципова відмінність поглядів на сімейне життя, зокрема ОСОБА_1 прагнув забезпечити всім необхідним свою сім`ю, щоб дружина з дитиною ні в чому собі не відмовляли. В свою чергу, ОСОБА_2 навпаки, мало приділяла уваги дитині, досить часто залишала дитину на батька, а сама з подругами ходила гуляти допізна. Така поведінка ОСОБА_2 передусім зумовлена тим, що вона в досить юному віці (у 18 років) вийшла заміж, шлюб виявився невдалим, відразу після розлучення у 2014 році почала спільно проживати із заявником, через рік після початку стосунків у них народилася дитина, тобто ОСОБА_2 фактично з моменту закінчення школи постійно перебувала в шлюбі або в сімейних відносинах, що обмежувало її досвід самостійного життя та особистісної реалізації поза межами сімейного середовища. У зв`язку з цим, влітку 2017 року, ОСОБА_2 розійшлася з ОСОБА_1 , залишивши дитину на останнього. 
З 2017 року ОСОБА_2 проживала в різних населених пунктах, намагаючись влаштувати своє особисте життя. На даний час ОСОБА_2 проживає в с. В. Карашин Бучанського району Київської області з іншим чоловіком, при цьому з 2017 року по день подання вказаної заяви своїм сином не цікавиться, будь-якої участі у його вихованні не приймає. Таке відношення до власної дитини зі сторони ОСОБА_2 для ОСОБА_1 невідомо, адже будь-яких перепон у спілкуванні з дитиною він не створює, навпаки. Неодноразово, при зустрічах, закликав ОСОБА_2 приймати участь у вихованні їх спільного сина, якщо не матеріальну, то хоча б духовну, щоб дитина знала, що у нього є не лише батько, а і мати, однак безрезультатно. 
Тобто з часу розірвання відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їхній спільний неповнолітній син, ОСОБА_4 , проживає разом з батьком за місцем проживання останнього. ОСОБА_1 самостійно займається вихованням та утриманням свого неповнолітнього сина, для чого створив всі необхідні умови. В свою чергу ОСОБА_2 має іншого чоловіка, з яким на даний час проживає та має намір створити нову сім`ю, а тому повністю залишила дитину на батька, належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини. Наведене свідчить про самоусунення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.
Встановлення факту самостійного виховання заявником дитини повинно бути юридично зафіксоване, адже в подальшому можуть виникнути питання: щодо переміщення дитини без документального оформлення згоди матері, яка не проживає разом з ними; щодо захисту прав сина та уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторонами органів державної влади.
Встановлення даного факту також породить юридичні наслідки, які виразяться у можливості батькові дитини одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, а також у можливості отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаних на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України) або у наданні заявнику права на звільнення з військової служби на підставі ч. 12 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (коли особа самостійно виховує та утримає дитину за рішенням суду).
Враховуючи викладене, заявник просив суд: встановити факт, що має юридичне значення – факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 являється основним та єдиним утримувачем дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та таким, що самостійно виховує дитину за адресою: АДРЕСА_1 . 
Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 14.08.2025 року заяву ОСОБА_1 , після усунення недоліків за ухвалою суду від 25.07.2025 року, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 25.09.2025 року. Також даною ухвалою суду від 14.08.2025 року в порядку вимог ст. 84 ЦПК України витребувано від Служби у справах дітей Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області акт обстеження житлово-побутових умов проживання із зазначенням відомостей про підтвердження/не підтвердження факту самостійного утримання та виховання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Витребувані докази надійшли до суду 07.11.2025 року та приєднані до матеріалів справи.
Ухвалою суду від 26.12.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні 29.01.2026 року.
В судове засідання 29.01.2026 року учасники справи не прибули. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Згідно поданої через канцелярію суду письмової заяви представника заявника, адвоката Прокопенка М.С., останній просив судовий розгляд проводити за відсутності заявника та його представника, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити.
Заінтересована особа ОСОБА_2 через канцелярію суду подала заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, проти задоволення заявлених вимог не заперечила.
Представник заінтересованої особи Служби у справах дітей Макарівської селищної ради згідно поданого клопотання просила слухати справу за їх відсутності, а рішення прийняти відповідно до чинного законодавства України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку.
Згідно із ч.ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, за час спільного проживання у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 08.10.2015 року.
Після народження дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продовжували спільно проживати, виховувати спільну дитину та вести спільне господарство. Однак, на початку 2017 року, відносини між ними стали погіршуватись, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Причиною погіршення шлюбних відносин є ті обставини, що після народження дитини в них все більше стала проявлятись несумісність характерів, принципова відмінність поглядів на сімейне життя, зокрема ОСОБА_1 прагнув забезпечити всім необхідним свою сім`ю, щоб дружина з дитиною ні в чому собі не відмовляли. В свою чергу, ОСОБА_2 навпаки, мало приділяла уваги дитині, досить часто залишала дитину на батька, а сама з подругами ходила гуляти допізна. Така поведінка ОСОБА_2 передусім зумовлена тим, що вона в досить юному віці (у 18 років) вийшла заміж, шлюб виявився невдалим, відразу після розлучення у 2014 році почала спільно проживати із заявником, через рік після початку стосунків у них народилася дитина, тобто ОСОБА_2 фактично з моменту закінчення школи постійно перебувала в шлюбі або в сімейних відносинах, що обмежувало її досвід самостійного життя та особистісної реалізації поза межами сімейного середовища. У зв`язку з цим, влітку 2017 року, ОСОБА_2 розійшлася з ОСОБА_1 , залишивши дитину на останнього. З 2017 року ОСОБА_2 проживала в різних населених пунктах, намагаючись влаштувати своє особисте життя. На даний час ОСОБА_2 проживає в с. В. Карашин Бучанського району Київської області з іншим чоловіком, при цьому з 2017 року по день подання вказаної заяви своїм сином не цікавиться, будь-якої участі у його вихованні не приймає. Таке відношення до власної дитини зі сторони ОСОБА_2 для ОСОБА_1 невідомо, адже будь-яких перепон у спілкуванні з дитиною він не створює, навпаки. Неодноразово, при зустрічах, закликав ОСОБА_2 приймати участь у вихованні їх спільного сина, якщо не матеріальну, то хоча б духовну, щоб дитина знала, що у нього є не лише батько, а і мати, однак безрезультатно. Тобто з часу розірвання відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їхній спільний неповнолітній син, ОСОБА_4 , проживає разом з батьком за місцем проживання останнього. ОСОБА_1 самостійно займається вихованням та утриманням свого неповнолітнього сина, для чого створив всі необхідні умови. В свою чергу ОСОБА_2 має іншого чоловіка, з яким на даний час проживає та має намір створити нову сім`ю, а тому повністю залишила дитину на батька, належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини. Наведене свідчить про самоусунення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.
Факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 заявником підтверджується копіями наступних документів, що містяться в матеріалах справи: 
– актом обстеження умов проживання від 09.07.2025 року; 
– відомостями №17.4-32/170 від 09.07.2025 року про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, відповідно до яких за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані зокрема, але не виключно ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ;
– характеристикою з місця навчання дитини відповідно до якої батько, ОСОБА_1 , приділяє належну увагу вихованню сина, цікавиться навчанням дитини, підтримує зв`язок з класним керівником;
– характеристикою на неповнолітнього ОСОБА_4 з місця проживання відповідно до якої, останній постійно проживає з батьком та знаходиться на його повному утриманні;
– характеристикою з місця проживання на заявника, відповідно до якої останній не одружений, має сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з яким постійно проживає та який знаходиться на його повному утриманні. За місцем проживання зарекомендував себе як зразковий громадянин, що підтримує добрі стосунки як у сім`ї так і у спілкуванні з сусідами;
– довідкою №17.4-32/165 від 04.07.2025 року, виданою старостою Великокарашинського старостинського округу відповідно до якої неповнолітній ОСОБА_4 фактично проживає із заявником, вони зареєстровані за однією адресою та перебуває на повному утриманні батька;
– характеристикою з місця роботи заявника згідно якої, останній має постійне місце роботи, де зарекомендував себе як відповідальний, активний та наполегливий працівник;
– довідкою про доходи заявника з місця роботи, а також відомостями форми ОК-5 відповідно до яких ОСОБА_1 має постійний стабільний дохід, а тому має змогу забезпечити свого сина всім необхідним; 
– відомостями форми ОК-5 відповідно до яких мати ОСОБА_4 , ОСОБА_2 в період з 2015 по 2023 роки мала незначний дохід, а з 2023 року взагалі будь-яких видів заробітку не має.
Отже, заявник має постійне місце роботи та стабільний дохід, а тому має змогу повністю забезпечити дитину матеріально, при цьому мати дитини, офіційно ніде не працює, стабільного доходу не має, будь-яких дій до пошуку роботи не вчиняє, що ще раз підтверджує факт небажання матері приймати участь у вихованні та утриманні неповнолітньої дитини. 
Вирішуючи вимоги за даною заявою, суд керується наступним.
Відповідно положень ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, родинних відносин між фізичними особами. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. 
У статті 315 ЦПК України перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, не є вичерпним. Тому факт самостійного виховання та/або утримання дитини має бути встановлений судом якщо законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21 вже викладала висновок, що факти, які мають юридичне значення, встановлюються у позасудовому та судовому порядку. Рішення суб`єктів владних повноважень стосовно встановлення фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.
При вирішенні питання щодо юрисдикції справи суди мають враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено позасудовий порядок встановлення певних фактів, та факти, які можуть бути встановлені лише рішенням суду.
Отже, при розгляді цієї справи насамперед необхідно з`ясувати, у якому порядку (позасудовому чи судовому) підлягає вирішення питання про встановлення факту самостійного виховання дитини.
У цій справі метою встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини заявник зазначив необхідність переміщення дитини без документального оформлення згоди матері, яка не проживає разом з ними; захист прав сина та уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторонами органів державної влади. Встановлення даного факту також породить юридичні наслідки, які виразяться у можливості батькові дитини одноосібно звертатись до державних та освітніх закладів від імені та в інтересах дитини, а також у можливості отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаних на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, повноваження суб`єктів владних повноважень визначені Конституцією та законами України. При здійсненні своїх владних управлінських функцій відповідно до законодавства вони діють на підставі та в межах наданих їм повноважень, у тому числі й щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Такі повноваження щодо встановлення того чи іншого факту мають бути чітко визначені у відповідних нормативно-правових актах. Встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідним суб`єктом владних повноважень виключає повноваження суду щодо встановлення такого факту в судовому порядку.
Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений у позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції.
Враховуючи, що у цих правовідносинах відсутній будь-який орган влади, до повноважень якого належить встановлення факту самостійного виховання та/або утримання дитини, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту самостійного виховання та/або утримання дитини, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 та частини другої статті 315 ЦПК України.
Підсумовуючи наведене, суд наголошує, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, перелік яких не є вичерпним. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві в порядку окремого провадження.
Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі №560/17953/21.
Щодо юрисдикції цієї справи та розгляду її в порядку окремого провадження за правилами цивільного судочинства зазначаю таке.
Згідно із частиною другою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Зокрема, частиною другою цієї статті визначено, що в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Частиною першою статті 316 ЦПК України передбачено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.
Згідно із частиною першою статті 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.
За пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у цивільному процесі в порядку окремого провадження. Теорія цивільного процесуального права виходить із того, що окреме провадження є різновидом проваджень цивільного судочинства, в якому, як і в інших провадженнях, здійснюється правосуддя у цивільних справах.
На відміну від позовного провадження, окремому провадженню притаманні такі ознаки, які характеризують його структурну самостійність та прикладну значущість і які визначаються такою суттєвою ознакою, як безспірність розгляду справ, що віднесені до окремого провадження. Важливою також є не тільки конкретна мета встановлення факту, а його зв`язок із певним суб`єктивним матеріальним правом.
Отже, юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право. За таких умов у частині шостій статті 294 ЦПК України визначено, що суд залишає заяву про встановлення факту без розгляду, якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, і роз`яснює заінтересованими особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.
Іншими словами, якщо під час розгляду справи про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересованими особами буде заявлений спір про право, то суд залишає таку заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.
Слід зауважити, що таке застереження стосується виключно цивільних спорів, розгляд яких визначається ЦПК України, і спрямоване на спрощення розгляду конкретної цивільної справи у розумні строки.
У постанові від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України, оскільки чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві в порядку окремого провадження.
Щодо встановлення факту самостійного виховання дитини (без участі іншого з батьків (інших осіб) у вихованні та утриманні дитини) для отримання відстрочки від мобілізації слід зазначити таке.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).
Аналогічний обов`язок громадян України кореспондується із статтею 1 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу»), статтею 17 Закону України від 06 грудня 1991 року №1932-XII «Про оборону України» (далі – Закон України «Про оборону України»).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 в Україні введений воєнний стан у зв`язку зі збройним нападом росії, який триває і тепер.
Цього ж дня Президент України видав Указ №69/2022 «Про загальну мобілізацію», яким оголошено проведення загальної мобілізації.
Відповідно до статті 4 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі – Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію») організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.
Статтею 22 вказаного Закону визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
У статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» визначено перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Крім того, відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено перелік умов, за яких військовослужбовці мають право на звільнення з військової служби.
Отож захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком кожного військовозобов`язаного громадянина України за відсутності випадків, визначених законами України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та «Про військовий обов`язок і військову службу».
Отже, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а також для звільнення з військової служби.
Зокрема, пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що не підлягали призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.
Статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено звільнення військовослужбовців з військової служби через сімейні обставини, серед іншого, у разі самостійного виховання військовослужбовцем дитини (дітей) віком до 18 років.
У подальшому Законом України від 11 квітня 2024 року №3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» внесено зміни та пункт 4 частини першої статті 23 цього Закону викладено у такій редакції: не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.
Аналогічного змісту підстави для звільнення з військової служби викладені в абзаці сьомому пункту 2, абзаці шостому пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами, внесеними Законом України від 11 квітня 2024 року №3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку».
Так, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки [військовослужбовці], які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право на відстрочку призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби за наведених підстав. Таке унормування зумовлене обставинам, за яких такий вичерпний перелік підстав [за яких особа, яка виховує самостійно дитину (дітей) віком до 18 років, може оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнитися з військової служби (у редакції до 18 травня 2024 року)] не враховував усіх наявних життєвих ситуацій, коли особа самостійно виховує дитину (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, у той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).
Диспозиція пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та абзацу сьомого пункту 2, абзацу шостого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.
Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період з подальшими змінами.
У додатку 5 до вказаного Порядку наведено перелік документів, які підтверджують наявність підстав для відстрочки, зокрема за пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», серед яких рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.
В умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через існування (настання) обставин, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).
Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.
Отож, удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами особи та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.
Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.
Така ж правова позиція викладена у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі №127/3622/24.
Враховуючи викладене, оскільки на даний час не визначено іншого порядку встановлення відповідного факту, окрім як у порядку окремого провадження, що буде належним способом захисту прав заявника, що створить умови для належного способу охорони прав та інтересів дитини, а також здійснення повної реалізації прав як батька дитини, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що вимоги за заявою підлягають задоволенню.
Судові витрати у виді сплаченого судового збору у даній категорії справ покладаються на заявника. 
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 265, 273, 315, 316, 318, 354-355 ЦПК України суд, - 
у х в а л и в :
Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області, про встановлення факту, що має юридичне значення – задовольнити.
Встановити факт, що має юридичне значення – факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 являється основним та єдиним утримувачем дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та таким, що самостійно виховує дитину за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося – з дати складання повного його тексту.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України.
Повний текст рішення складено та підписано 29.01.2026 року.

Реквізити учасників справи:
ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ;
ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ;
Служба у справах дітей Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області, код ЄДРПОУ 04362183, адреса: 08001, Київська область, Бучанський район, с-ще Макарів, вул. Димитрія Ростовського, 30.

Суддя   А.В. Косенко