Справа № 353/196/26 
Провадження № 2/344/4646/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:
головуючого-судді Польської М.В.,
секретаря судового засідання Соляник Т.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат на підставі ст.625 ЦК України,- 
В С Т А Н О В И В: 
Представник позивача звернувся у березні 2026 року до Тлумацького районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно 3% річних у розмірі 51452.18грн. та інфляційних витрат у розмірі 124143.77грн., а всього 175595.95грн. на підставі ст.625 ЦК України, стягнення солідарно судових витрат.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що 15.07.2008р. між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1569/2008, відповідно до якого відповідачу1 надано кошти в сумі 74448 доларів США. Цього ж дня укладено з ОСОБА_2 договір поруки. Рішенням Тлумацького районного суду від 16.06.2010р. у справі №2-132/2010 задоволено позов ВАТ КБ «Надра» та стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно заборгованість у сумі 701926.77грн. та судові витрати, судом видано виконавчі листи. Ухвалою цього ж суду від 19.11.2020р. замінено сторону виконавчого провадження по примусовому виконанню рішення суду з ПАТ КБ «Надра» (правонаступника ВАТ КБ «Надра») на ТзОВ «Преміум Лігал Колекшн» Згідно автоматизованої системи виконавчого провадження, відсутні виконавчі провадження про боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а тому є підстави вважати, що рішення Тлумацького районного суду від 16.06.2010р. залишається невиконаним. А отже, позивач просить задовольнити вимогу про стягнення солідарно з відповідачів 3% річних за період з 22.09.2017р. по 01.03.2020р. у розмірі 51452.18грн. та інфляційних витрат за період з жовтня 2017р. по лютий 2020р. у розмірі 124143.77грн., а всього 175595.95грн. на підставі ст.625 ЦК України, а також стягнути сплачений судовий збір у сумі 3328грн. та витрати на правничу допомогу у сумі 25000грн.
Ухвалою Тлумацького районного суду від 10.03.2026р. справу передано до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.
Ухвалою від 06.04.2026р. відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження.
11.05.2026р. позивачем долучено додатково докази у даній справі.
29.05.2026р. адвокатом відповідача1 подано відзив на позов, в якому вимоги заперечуються. Так, 13.12.2016р. органом ДВС було повернуто виконавчий лист стягувану, після чого протягом 3-х років такий не пред`являвся до примусового виконання, а строк давності сплив відповідно у грудні 2019 року, тому також подано і заяву про застосування судом строків позовної давності.
04.06.2026р. від відповідача2 надійшла заява про застосування строків позовної давності у даних правовідносинах.
05.06.2026р. адвокатом відповідача2 (який є і представником відповідача1) подано відзив на позов, в якому вимоги заперечуються з тих же підстав і заявленої заяви про строк позовної давності до даних вимог.
08.06.2026р. представник позивача подав заперечення на заяву про застосування позовної давності, вказуючи на те, що судові рішення є обов`язковими до виконання і не припиняє грошові зобов`язання боржників перед кредитором за ч.2 ст.625 ЦК України. При цьому вказаний строк пред`явлення виконавчого документу до виконання не є строком захисту порушеного права, а право кредитора вимагати виконання зобов`язання від двох боржників з 16.06.2010 року залишається як через суд, так і без судового примусу (добровільно). Також, строк позовної давності було зупинено з 12.03.2020р. (ковід-19) та з продовженням на період воєнного стану. Тому право позивача на нарахування сум за три роки з 02.04.2017р. , що передували закону №540 (02.04.2020р), а тому визначено дату початку розрахунку з 22.09.2017р. (02.04.2017р.+173 дні з дати поновлення перебігу позовної давності), до 01.03.2020р.
09.06.2026р. подано відповідачем відповідь на відзив.
10.06.2026р. представник відповідача повторно подав заяву про застосування строків позовної давності (доповнення після заперечення представника позивача на заяву).
Ухвалою від 19.06.2026р. закрито підготовче провадження у справі.
Сторони скористались правом подачі процесуальних заяв, просили провести розгляд без їх участі з врахуванням висловленої позиції у спірних правовідносинах.
Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що 15.07.2008р. між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1569/2008, відповідно до якого відповідачу1 ОСОБА_1 надано кошти в сумі 74448 доларів США, під 14.49% та строком повернення до 14.07.2028 року, щомісячна мінімальна сума платежу 964.06 доларів США. Крім того, як вбачається зі змісту кредитного договору, між позичальником та банком укладено договір іпотеки домоволодіння та земельної ділянки, що придбавались цього ж дня позичальником ОСОБА_1 .
15.07.2008р. між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого відповідач 2, зобов`язується нести солідарну відповідальність перед кредитором за виконання зобов`язань відповідача1 за Кредитним договором (а.с.7-12).
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Положенням ст. 611 цього Кодексу, визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
У зв`язку з невиконанням даного Кредитного договору, рішенням Тлумацького районного суду від 16.06.2010р., яке набрало законної сили згідно відмітки в реєстрі 30.06.2020р., у справі №2-132/2010 було задоволено позов ВАТ КБ «Надра» та стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно заборгованість у сумі 701 926.77грн. (яка до заборгованості у валюті складала – 87850.66 доларів США) та судові витрати (а.с.13).
Тлумацьким районним судом було видано, як встановлено з матеріалів долучених до справи, виконавчі листи, а саме: №2-132/2010 від 30.06.2010р. щодо стягнення із ОСОБА_1 заборгованість у сумі 701926.77грн., однак 13.12.2016р. була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу за п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження»; №2-132/2010 від 30.06.2010р. щодо стягнення із ОСОБА_2 заборгованість у сумі 701926.77грн., однак 19.06.2014р. була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу за п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.107,133).
Матеріали у органах виконавчої служби не збережені у зв`язку із закінченням строку їх зберігання.
Первісний кредитор не оскаржував дії чи рішення органу ДВС, як і відсутнє посилання позивача на те, що первісний кредитор скористався правом звернення на предмет іпотеки належного на праві власності позичальнику в рахунок існуючої заборгованості за вказаним кредитним договором, визначеної судом. 
Між ПАТ КБ «Надра» (правонаступника ВАТ КБ «Надра») та ТзОВ «Преміум Лігал Колекшн», 30.04.2020р. був укладений договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. Реєстр договорів додатком №1 до вказаного договору містить під №91 інформацію про передачу прав вимоги стосовно кредитного договору від 15.07.2008р. №1569/2008, яка складає заборгованість у розмірі 89372.03 доларів США, що еквівалентно 2 410 488.77грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги сторона позивача доводила те, що рішення Тлумацького районного суду від 16.06.2010р. залишається обома боржниками (відповідачами) невиконаним щодо стягнення заборгованості визначеної в гривневому еквіваленті. А тому, позивач звернувся 03.03.2026р. до суду з даними вимогами та просить їх задовольнити щодо стягнення солідарно з відповідачів 3% річних за період з 22.09.2017р. по 01.03.2020р. у розмірі 51452.18грн. та інфляційних витрат за період з жовтня 2017р. по лютий 2020р. у розмірі 124143.77грн., а всього 175595.95грн., на підставі ст.625 ЦК України.
Так, на заперечення сторони відповідача стосовно строків пред`явлення виконавчих документів та завершення виконавчих проваджень по них, суд зазначає, що загальний строк пред`явлення виконавчого листа до виконання у жовтні 2010 року становив 1 рік згідно за Законом України «Про виконавче провадження» (від 21.04.1999 № 606-XIV), отже початковий строк пред`явлення до виконання закінчувався 01.11.2011 року (оскільки загальний строк становив 1 рік та обчислювався з наступного дня).
09.03.2011 року набрала чинності нова редакція Закону України «Про виконавче провадження», яка збільшила загальний строк пред`явлення документів до 3 років. Оскільки на момент набрання чинності цим Законом (березень 2011 року) річний строк ще не закінчився (він мав тривати до жовтня включно 2011 року), дія нового закону поширилася і на видані судом виконавчі документи. Відповідно, кінцевий строк пред`явлення їх автоматично подовжився до 3 років і тривав до 01 листопада 2013 року. 
Разом з тим, враховуючи дію виконавчого провадження (відсутні дані щодо дати відкриття таких), які тривали по ОСОБА_1 до 13.12.2016р., а по ОСОБА_2 до 19.06.2014р., і як вже зазначено вище постановами державного виконавця вони були повернуті стягувачу.
Після повернення виконавчого листа у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними - п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження»), новий строк починає відраховуватися з дня його повернення стягувачу.
Звідси, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання щодо стягнення із ОСОБА_1 заборгованість у сумі 701926.77грн. безповоротно закінчився саме 13 грудня 2019 року. Аналогічно такий строк по виконавчому листі щодо ОСОБА_2 закінчився 19.06.2017р. Те, що кредитор (чи первісний, чи позивач) повторно пред`являв виконавчі листи до виконання матеріали справи не містять, такий факт зрештою підтверджується і стороною позивача за змістом поданих процесуальних заяв.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26)).
Враховуючи викладене, суд зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Рішення суду від 16.10.2010р. містить посилання на статтю 1050 ЦК України, і хоча в тексті рішення відсутнє посилання на періоди заборгованості, однак вказана сума у доларах в еквіваленті до гривні, враховуючи умови кредитного договору та розмір визначеної судом заборгованості, стягнення відбулося достроково, іншого не доводить і сторона позивача.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду.
Доказів того, що судове рішення про стягнення в солідарному порядку з відповідачів на користь первісного кредитора заборгованості за кредитним договором виконано - матеріали справи не містять.
Ухвалою Тлумацького районного суду від 19.11.2020р., яка набирає законної сили через 15 днів з часу її ухвалення, було замінено сторону виконавчого провадження по примусовому виконанню рішення суду з ПАТ КБ «Надра» (правонаступника ВАТ КБ «Надра») на ТзОВ «Преміум Лігал Колекшн», згідно договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 30.04.2020р. (а.с.14-21). 
Отже, з часу відступлення права вимоги 30.04.2020р. позивач ТзОВ «Преміум Лігал Колекшн» набув право вимоги до божників за кредитним договором №1569/2008, укладеним 15.07.2008р. між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 та наявною заборгованістю по ньому, а за ухвалою суду від 19.11.2020р. як сторона виконавчого провадження (яке на час постановлення ухвали не існувало). Разом з тим, вже на час переуступки прав вимоги, строк пред`явлення виконавчих листів безповоротно завершився за обома боржниками.
Водночас, судом встановлено, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідачів 3% річних (за період з 22.09.2017р. по 01.03.2020р.) та інфляційних витрат (за період з жовтня 2017р. по лютий 2020р.) за невиконання грошового зобов`язання, визначеного судовим рішенням від 16.06.2010р., виходячи з розміру заборгованості - у сумі 701926.77грн. (а не зазначеної за договором про переуступку прав вимоги згідно реєстру).
Однак право вимоги за спірним грошовим зобов`язанням позивач набув лише 30.04.2020р.
Відповідно до ст.512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Суд враховує, що у період з вересня 2017 року по лютий 2020р. позивач ТзОВ «Преміум Лігал Колекшн» не був стороною зобов`язання наявного у боржників, не мав статусу кредитора та не був наділений правом вимоги за рішенням суду від 16.06.2010року, як і не наділений був правом вимоги при примусовому виконанні судового рішення органами ДВС у статусі стягувача до часу постановленої ухвали суду від 19.11.2020року, а відтак не міг зазнавати негативних майнових наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачами у зазначений період, тобто порушення його права на захист у судовому порядку.
Крім того, суд виходить з того, що процесуальна заміна стягувача у виконавчому провадженні не породжує нових матеріально-правових наслідків за минулі періоди та не створює у правонаступника права на застосування цивільно-правової відповідальності за час, коли він не був носієм відповідного суб`єктивного права.
За таких обставин суд дійшов висновку, що нарахування та стягнення на користь позивача з відповідачів 3 % річних та інфляційних втрат за визначений позивачем період, що передує набуттю ним права вимоги, суперечить положенням Цивільного законодавства та правовій природі відповідальності боржника за грошові зобов`язання перед кредитором, передбаченої статтею 625 Цивільного кодексу України.
З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, у зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі.
Щодо застосування позовної давності, слід зазначити наступне.
Позивачем здійснено, як він зазначає, період нарахування коштів відповідно до ст. 625 ЦК України, з урахуванням вимог: Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний Закон набрав законної сили з 02 квітня 2020 року; пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. При цьому вказаний строк пред`явлення виконавчого документу до виконання не є строком захисту порушеного права, а право кредитора вимагати виконання зобов`язання від двох боржників з 16.06.2010 року залишається як через суд, так і без судового примусу (добровільно). Також, строк позовної давності було зупинено з 12.03.2020р. (ковід-19) та з продовженням на період воєнного стану. Тому право позивача на нарахування сум за три роки з 02.04.2017р. , що передували закону №540 (02.04.2020р), і було визначено дату початку розрахунку з 22.09.2017р. (02.04.2017р.+173 дні як дати поновлення перебігу позовної давності), до 01.03.2020р., що відповідає вимогам закону.
Однак, оскільки дані закони які застосовує позивач щодо не пропущення ним строку позовної давності, суд не застосовує при розгляді даної справи оскільки як зазначено вище окрім того, що позивач за вказаний ним період прострочення обов`язків відповідачів не набував прав на стягнення, а також такі закони регулюють цивільні правовідносини не пов`язані з періодом нарахування прострочення грошового зобов`язання у розмірі 3% річних та інфляційних втрат з вересня 2017 року по лютий 2020р..
Оскільки позовні вимоги не підлягають до задоволення по суті за недоведеністю позовних вимог, що є самостійною підставою відмови у задоволенні таких, заява представника відповідачів про застосування судом пропущених строків позовної давності не підлягає до задоволення.
Інші доводи сторін не підлягають конкретизації та не впливають на висновок суду.
У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).
Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
За ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 15, 141, 263, 265 ЦПК України, ст. 625 ЦК України, суд,- 
В И Р І Ш И В :
Відмовити в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат на підставі ст.625 ЦК України .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 21 серпня 2026 року.

Суддя Мирослава ПОЛЬСЬКА