КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 757/32944/25-ц Головуючий у І інстанції Хайнацький Є.С.
Провадження №22-ц/824/9541/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

20 липня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Борисової О.В., Голуб С.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2026 року у справі за позовом комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що Розпорядженням Печерської районної у місті Києві державної адміністрації від 20 вересня 2013 року № 509 "Про перезакріплення майна, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації" передбачено здійснення перезакріплення об`єктів житлового фонду разом з вбудованими нежилими приміщеннями з балансів комунальних підприємств по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Липкижитлосервіс», «Печерська брама», «Хрещатик» та «Печерськжитло» на баланс КП «Дирекція з управління нежитловим фондом Печерського району м. Києва», яке згідно з розпорядження Печерської районної у місті Києві державної адміністрації № 48 від 28 січня 2015 року перейменовано в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва».
Нарахування за надані послуги здійснюються, враховуючи витрати підприємства, на умовах чинного договору, який був опублікований у випуску газети «Хрещатик» від 14 липня 2015 року № 99 як договір приєднання.
ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .
Указаний будинок перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва».
Відповідач користується комунальними послугами, отримує в повному обсязі послуги з утримання будинку та прибудинкової території, які надає позивач, однак не здійснює оплату зазначених послуг, внаслідок чого станом на 01 березня 2025 року у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 25 476,72 грн за період з 01 лютого 2019 року по 01 березня 2025 року.
Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 25 476,72 грн та судові витрати в розмірі 3028,00 грн.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» заборгованості за спожиті комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 25 476,72 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» витрати по оплаті судового збору в розмірі 3 028,00 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки її відзиву на позовну заяву, у якому вона заперечувала проти задоволення позову.
ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції безпідставно залишив поза увагою подані нею докази фактичного непроживання у квартирі, а саме довідку органу місцевого самоврядування та індивідуальну довідку про реєстрацію місця проживання від 18 березня 2026 року, відповідно до якої з 16 лютого 2024 року вона зареєстрована за адресою в Королівстві Іспанія.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказує на те, що суд першої інстанції не дослідив подану нею довідку МСЕК, яка підтверджує встановлення їй інвалідності II групи довічно, та всупереч п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», безпідставно стягнув з неї судовий збір.
Також  ОСОБА_1 вказує нанеправильне застосування норми права щодо застосування строків позовної давності.
Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що поданий позивачем розрахунок заборгованості є неправильним та не підтверджений належними доказами, а суд першої інстанції не перевірив правильність застосованих тарифів, структуру нарахувань і обґрунтованість заявленої до стягнення суми, безпідставно визнавши такий розрахунок належним доказом розміру заборгованості.
Позивач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 360 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно дост. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу серії та номер: 14, виданого 22.01.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.09.2023 року № 348277031.
Житловий будинок АДРЕСА_2 є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Києва, відповідно до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва».
Розпорядженням Печерської районної у місті Києві державної адміністрації від 20.09.2013 року № 509 «Про перезакріплення майна, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Печерської районної в місті Києві адміністрації» передбачено здійснення перезакріплення об`єктів житлового фонду разом з вбудованими нежилими приміщеннями з балансів комунальних підприємств по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Липкижитлосервіс», «Печерська брама», «Хрещатик» та «Печерськжитло» на баланс Комунального підприємства Печерського району м. Києва «Дирекція з управління нежитловим фондом Печерського району м. Києва», яке згідно з розпорядженням Печерської районної у місті Києві державної адміністрації № 48 від 28.01.2015 року перейменовано в комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва».
Нарахування за надані послуги здійснюються, враховуючи витрати Підприємства, на умовах чинного договору. Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території був опублікований у випуску газети «Хрещатик» від 14 липня 2015 року № 99 (4695) (ст.6-7) як договір приєднання відповідно до ст. 634 ЦК України.
КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» є балансоутримувачем будинків комунальної власності у Печерському районі м. Києва та є житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговує будинок АДРЕСА_2 ; є виконавцем послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, нараховує та збирає квартирну плату з мешканців квартир житлового фонду комунальної власності територіальної громади на обслуговуючій території й збір із власників приватизованих квартир за відшкодування експлуатаційних витрат з утримання будинку та прибудинкової території.
ОСОБА_1 не сплачувала за послуги з утримання будинків та прибудинкової території, і, відповідно до наданого КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» розрахунку, за період з 1 лютого 2019 року по 1 березня 2025 року утворилася заборгованість в розмірі 25 476,72 грн.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1   одержує житлово-комунальні послуги, однак не сплачує за них у встановленому законом порядку, тому позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» про стягнення заборгованості є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Ст. 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України).
Згідно з ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.
Правовідносини із споживання житлово - комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується наКонституції Україниі складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цьогоЗаконута інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.
П. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
П. 5, 12 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Послуга з управління багатоквартирним будинком - це результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору
Положенням ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
У постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 по справі № 6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 15.03.2018 по справі № 401/710/15-ц зроблено висновок, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч.1 ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.
Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Частини 1, 2 ст. 632 ЦК України передбачає, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.
Відповідно до положень ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. Ціна послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з розрахунку на один квадратний метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення, якщо інше не визначено договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, та включає: 1) витрати на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку відповідно до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, крім витрат на обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги, у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем; 2) винагороду управителю, яка визначається за згодою сторін. Кошторис витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території є невід`ємною частиною договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком. Кошторис витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території враховує обов`язковий перелік робіт (послуг), який затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, а також періодичність виконання (надання) робіт (послуг) з утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території. Управитель у порядку та з періодичністю, визначеними договором, та/або на вимогу споживача зобов`язаний інформувати споживача про фактичні витрати та виконані (надані) роботи (послуги) з утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території. На вимогу органу місцевого самоврядування надається інформація про кількісні та якісні показники наданих послуг з управління, їхню вартість, а також галузева звітність. У разі якщо прибудинкова територія багатоквартирного будинку не оформлена у власність або користування співвласників багатоквартирного будинку, прибирання та інші послуги з обслуговування території навколо такого багатоквартирного будинку можуть бути включені до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території (у тому числі при визначенні управителя на конкурсних засадах) виключно за згодою споживачів із визначенням на договірних засадах та погодженням з органом місцевого самоврядування меж та площі території, яку співвласники згодні утримувати. 4. Інформування споживачів про намір зміни цін/тарифів на комунальні послуги з обґрунтуванням такої необхідності здійснюється виконавцями відповідних послуг в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства. На вимогу органу місцевого самоврядування надається інформація про кількісні та якісні показники наданих комунальних послуг, їхню вартість, а також галузева звітність. 5. У разі прийняття уповноваженим органом рішення про зміну цін/тарифів на комунальні послуги виконавець у строк, що не перевищує 15 днів з дати введення їх у дію, повідомляє про це споживачам з посиланням на рішення відповідних органів.
Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526, 530, 629, 712 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до договору; замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги; одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
У даній справі, яка переглядається апеляційним судом, між позивачем та відповідачем склалися договірні відносини, за якими відповідачу за адресою:    АДРЕСА_3 ,надавались житлово-комунальні послуги, які він споживав, та зобов`язаний оплачувати.
Позивач надавав спірний період послуги по житловому будинку   АДРЕСА_2 .
Свої зобов`язання відповідач, як споживач житлово-комунальних послуг, належним чином не виконав, що призвело до виникнення заборгованості.
Послуги обслуговуючою організацією надавалися відповідно до норм та стандартів, структури, періодичності та строків виконання встановлених законодавством, фактів перерви в наданні послуг, їх ненадання або надання не в повному обсязі не встановлено.
Відповідач споживав послуги з утримання будинку та прибудинкової території, про що отримував від позивача щомісяця рахунки (повідомлення) на оплату послуг, але не сплачував за фактично отримані послуги.
Відтак надання послуг позивачем за місцем проживання відповідача доведено належними та допустими доказами у справі, які неспростовані відповідачем.
Відповідачем не було надано доказів не надання послуг позивачем або надання ним послуг неналежної якості.
З огляду на викладене, у ОСОБА_1 , як споживача, який отримував вказані вище послуги і користувався ними, виник обов`язок оплатити вищезазначені послуги.
Долучений до матеріалів справи розрахунок заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території за період період з 1 лютого 2019 року по 1 березня 2025 року в розмірі 25 476,72 грн є правильним та стороною відповідача не спростований.
Жодних доводів в апеляційній скарзі щодо невірності розміру заборгованості наданого позивачем відповідач не навела. Не зверталась остання і з приводу неправомірного нарахування заборгованості у справі та чи відсутності не надання послуг в спірний період до позивача. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності між сторонами письмового договору, недоведеності факту надання житлово-комунальних послуг та непроживання апелянта у квартирі  АДРЕСА_1 апеляційний суд критично оцінює з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається та оспорюється сторонами, що  ОСОБА_1 є власником вищевказаної квартири, щодо якої позивачем здійснювалося надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території.
Таким чином, відповідач , як власниця квартири зобов`язана утримувати належне їй майно, якщо інше не встановлено законом або договором (ст. ст. 319, 322 ЦК України).
Апеляційний суд звертає увагу на те, що сам по собі факт непроживання власника у квартирі не звільняє його від обов`язку брати участь у витратах на утримання спільного майна багатоквартирного будинку, а надані  ОСОБА_1 документи щодо перебування за межами України підтверджують лише місце її фактичного проживання, однак не припиняють її обов`язків як власника нерухомого майна.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не надав окремої оцінки кожному доводу відзиву та окремим письмовим доказам, не є підставою для скасування рішення, оскільки відповідно до ст. 263, 264 ЦПК України суд зобов`язаний навести мотиви прийнятого рішення, а не відповідати окремо на кожний аргумент сторони. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції проігнорував посилання відповідача у відзиві на позовну заяву щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності апеляційний суд відхиляє, оскільки в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції зазначено про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо продовження строків позовної давності на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України у зв`язку з поширенням COVID-19. 
Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов подано в межах продовженого строку позовної давності.
Доводи апеляційної скарги щодо неправильності розрахунку заборгованості також є необґрунтованими, оскільки позивачем подано належний розрахунок заборгованості, а відповідачем, в свою чергу, не надано жодних доказів здійснення оплати, свого контр розрахунку, доказів неправильності застосованих тарифів та помилковості нарахувань.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди ОСОБА_1 з ухваленим рішенням та не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст. 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.
Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
В той же час, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неправильного вирішення питання розподілу судових витрат та, як наслідок, стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого останнім судового збору в розмірі 3028,00 грн, з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що на момент ухвалення рішення суду першої інстанції відповідач була особою з інвалідністю II групи довічно, що підтверджується довідкою МСЕК, яка міститься у матеріалах справи.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю I та II груп звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.
Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, або інша сторона звільнена від їх сплати, судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, покладаючи на відповідача обов`язок відшкодувати позивачу суму сплаченого судового збору, не врахував спеціальні приписи Закону України «Про судовий збір» та ст. 141 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення питання про судові витрати.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині, за яким витрати позивача зі сплати судового збору за подання позовної заяви належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а в іншій частині є законним і обґрунтованим.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» судового збору у розмірі 3 028,00 грн та ухвалити в цій частині нове рішення.
Компенсувати комунальному підприємству «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» судовий збір у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач  Д.О. Таргоній

Судді:  О.В. Борисова

С.А. Голуб