ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2026 року
м. Київ
справа № 634/1172/25
провадження № 51-2137км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 , 
розглянуву відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025226070000126 за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Іванівка Барвінківського району Харківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою прокурора на ухвали Сахновщинського районного суду Харківської області від 13 січня 2026 року та Харківського апеляційного суду від 16 березня 2026 року.
Зміст оскаржених судових рішень 
Сахновщинський районний суд Харківської області ухвалою від 13 січня 2026 року закрив кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, у зв'язку із відмовою потерпілого від обвинувачення у формі приватного обвинувачення.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він 18 вересня 2025 року близько 23 години на території власного домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно та протиправно, усвідомлюючи характер своїх дій, завдав умисних легких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 .
Дії ОСОБА_6 кваліфіковано як умисне легке тілесне ушкодження за наявності обставини, що обтяжує покарання відповідно до ст. 67 КК, а саме вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 16 березня 2026 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить скасувати оскаржені ухвали судів першої та апеляційної інстанцій і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх доводів прокурор зазначає, що кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_6 , є таким, що пов`язане з домашнім насильством, і за правилами п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК не може бути закрите у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Прокурор акцентує, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення щодо свого рідного брата, а в обвинувальному акті зазначено, що обставиною, яка обтяжує покарання є вчинення кримінального правопорушення щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, тобто ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального проступку, пов`язаного з домашнім насильством, та він мав можливість захищатися від цього обвинувачення. 
Також прокурор вказує, що апеляційний суд не звернув уваги на доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення та, відхиляючи апеляційну скаргу прокурора, безпідставно послався на постанову Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 647/1931/19 (провадження № 51-174км20), однак не взяв до уваги висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 453/225/19 (провадження № 51-4000кмо19).
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримала вимоги касаційної скарги, просила їх задовольнити.
Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів виходить із такого.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Відповідно до положень ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За змістом положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілий ОСОБА_6 подав до суду заяву про те, що він відмовляється від обвинувачення у формі приватного обвинувачення. Вказує, що немає претензій до обвинуваченого.
Суд, заслухавши думки учасників судового розгляду, попри заперечення сторони обвинувачення, дійшов висновку про наявність підстав до задоволення такого клопотання.
Місцевий суд, ухвалюючи рішення про закриття кримінального провадження, зважив на особливість стосовно початку та завершення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, а також вказав, що у цій справі сторона обвинувачення в обвинувальному акті стверджувала, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення в результаті раптово виниклих неприязних відносин, і таке формулювання не свідчить про те, що насильство було зумовлено певним дискримінаційним ставленням до потерпілого з боку обвинуваченого, мало на меті підтримання панівного становища стосовно потерпілого або було одним із епізодів у атмосфері домашнього насильства, що склалася між обвинуваченим та потерпілим. 
Твердження про нанесення ОСОБА_8 відповідних тілесних ушкоджень, як про це зазначено в обвинувальному акті, а також наявність в обвинувальному акті обставини, яка обтяжує покарання (п. 6-1 ч. 1 ст. 67 КК), за висновком місцевого суду не доводить факт вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного саме з домашнім насильством, оскільки, окрім іншого, у його діях відсутня така кваліфікуюча ознака кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1КК, як «систематичність вчинення фізичного насильства».
Крім того, суд першої інстанції вказав, що суду не було надано відомостей, які доводили би, що потерпілий отримав спеціальний захист, передбачений Законом про домашнє насильство, наприклад, винесення термінового заборонного припису стосовно обвинуваченого, взяття на його на профілактичний облік та проведення з ним профілактичної роботи в порядку, визначеному законодавством тощо, а тому не має підстав для висновку, що державні органи в цій ситуації вважали потерпілого жертвою домашнього насильства.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій зазначав, що інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення пов`язане з домашнім насильством, оскільки потерпілим є його брат, акцентував на обставинах, які обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, вказував, що обвинувачення ОСОБА_6 було пред`явлено у вчиненні кримінального проступку пов`язаного з домашнім насильством, він мав можливість захищатися від цього обвинувачення, а тому кримінальне провадження не підлягає закриттю на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК.
За наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів суду апеляційної інстанції відмовила у задоволенні скарги прокурора і вважала, що лише те, що потерпілим від злочину є член сім`ї обвинуваченого, недостатньо для того, аби стверджувати про існування ситуації домашнього насильства у значенні, яке надається цьому терміну Стамбульською Конвенцією та Законом України № 2227-VIII «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами».
Апеляційний суд зазначив, що у разі того, якщо суспільно небезпечне діяння пов`язане саме з домашнім насильством, то сторона обвинувачення має про це обов`язково зазначити у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті, а на обґрунтування своєї позиції надати відповідні докази.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 , апеляційний суд виходив із того, що в обвинувальному акті не міститься жодних посилань на вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, а твердження прокурора про те, що в обвинувальному акті зазначено про нанесення обвинуваченим своєму брату відповідних тілесних ушкоджень, не доводить факт вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного саме з домашнім насильством, оскільки, крім іншого, у його діях відсутня така кваліфікуюча ознака кримінального правопорушення, прямо передбаченого ст. 126-1 КК як «систематичність вчинення фізичного насильства». Також ОСОБА_6 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення у формі приватного обвинувачення за ч. 1 ст. 125 КК, проте за публічним обвинуваченням про підозру не повідомлялось.
Підсумовуючи, апеляційний суд зазначив, що відповідно до ч. 4 ст. 26 КПК кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого, а відмова останнього від обвинувачення у випадках, передбачених цим Кодексом, є безумовною підставою для закриття такого кримінального провадження, отже суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про закриття кримінального провадження через відмову від обвинувачення у формі приватного обвинувачення.
Верховний Суд не погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 284 КК кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.
У п. «b» ст. 3 Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами визначено домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.
Водночас ст. 1 Закону України № 2229-VIII від 07 грудня 2017 року «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначає поняття домашнього насильства як діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
У контексті зазначеного «кримінальним правопорушенням, пов`язаним із домашнім насильством» слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого містять хоча б один із елементів з переліку ст. 1 Закону № 2229-VIII, незалежно від того, чи вказано їх у диспозиції відповідної статті (частині статті) КК як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину. 
Таким чином, до кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, на яке поширюється заборона у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК, слід відносити не тільки злочин, передбачений ст. 126-1 КК, та кримінальне правопорушення, що містить кваліфікуючу ознаку «вчинення злочину щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах», але й кримінальне правопорушення, яке вчинено за наявності ознак діяння, поняття якого визначено у ст. 1 Закону № 2229-VIII.
Отже, під ознаки домашнього насильства можуть підпадати різні склади кримінальних правопорушень за умови, що відповідний злочин вчиняється в сім`ї чи в межах місця проживання або щодо родичів, або щодо колишнього чи теперішнього подружжя, або щодо іншої особи, яка спільно проживає (проживала) з кривдником однією сім`єю, але не перебуває (не перебувала) у родинних відносинах чи у шлюбі з ним.
Враховуючи приписи пунктів «a», «b» § 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути детально поінформованим про характер та причини обвинувачення і мати час та можливості, необхідні для підготовки свого захисту.
Наведені гарантії стосуються всіх обставин, які в силу приписів ст. 91 КПК належать до предмета доказування у кримінальному провадженні (зокрема, такого важливого елемента обвинувачення, як вчинення злочину, пов`язаного з домашнім насильством, що обтяжує покарання і з урахуванням процесуальної заборони, закріпленої в п. 7 ч. 1 ст. 284 вказаного Кодексу, тягне за собою правові наслідки). 
Відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 453/225/19 (провадження № 51-4000кмо19), злочином, пов`язаним із домашнім насильством, є будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст. 1 Закону України № 2229-VII, незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК як ознаки складу злочину. 
Обов`язковою умовою визнання судом злочину пов`язаним із домашнім насильством, є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо). 
Вчинення злочину стосовно члена сім`ї або іншої особи, зазначеної в ч. 2 ст. 3 Закону № 2227-VIII, автоматично не скасовує гарантій права на захист. Якщо сторона обвинувачення вважає, що суспільно небезпечне діяння пов`язано саме з домашнім насильством, вона про це обов`язково має зазначити у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті, а на обґрунтування своєї позиції надати відповідні докази. За відсутності цього гарантоване право на захист істотно порушено і, беручи до уваги імперативність приписів п. 19 ч. 1 ст. 7, частин 3, 6 ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК, унеможливлює застосування згаданого інституту заборони закриття кримінального провадження щодо злочинів, передбачених ст. 125 КК.
Предметом аналізу об`єднаної палати, як підґрунтя до наведеного висновку, були правовідносини, де в обвинувальному акті не містилося жодних посилань на вчинення особою злочину, пов`язаного з домашнім насильством, оскільки про такі обставини не йшлося у формулюванні обвинувачення, а також у вказаному процесуальному документі слідчі органи констатували відсутність обставин, які обтяжують покарання. 
З наведених мотивів Верховний Суд не погоджується з висновком апеляційного суду про те, що інкриміноване ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 125 КК кримінальне правопорушення не пов`язане з домашнім насильством і на нього не поширюються обмеження, визначені в п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК.
Усупереч висновку апеляційного суду про те, що в обвинувальному акті не міститься жодних посилань на вчинення зазначеною особою кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, суд касаційної інстанції доходить переконання, що в обвинувальному акті з достатньою повнотою відображено відомості про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.
Так, зазначено обставину, яка обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах (п. 6-1 ч. 1 ст. 67 КК). 
Також відповідно до обвинувального акту 18 вересня 2025 року о 23 годині, перебуваючи на території власного домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК, щодо ОСОБА_8 .
Відповідно до вказаного процесуального документа адреса домоволодіння обвинуваченого, його фактичне та зареєстроване місце проживання, збігається з адресою, де зареєстрований та фактично проживає потерпілий ОСОБА_8 .
Отже, ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, відомості про що в аспекті реалізації приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод достатньо повно відображені в обвинувальному акті.
Зазначене узгоджується з правозастосовчою практикою Верховного Суду в постановах від 06 березня 2023 року у справі № 472/302/22 (провадження № 51-170км23), від 19 грудня 2024 року у справі № 370/1883/23 (провадження № 51-4653км23), від 12 лютого 2025 року у справі № 279/50/22 (провадження № 51-5415км24).
Таким чином, з урахуванням процесуальної заборони, закріпленої в п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК, кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК стосовно ОСОБА_8 не підлягає закриттю у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_8 від обвинувачення в кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Допущене судами попередніх інстанцій порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодило судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 436, п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування оскаржених судових рішень і призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвали Сахновщинського районного суду Харківської області від 13 січня 2026 року та Харківського апеляційного суду від 16 березня 2026 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3