ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2026 року | Справа №160/4014/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луніної О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, в якій позивач просить:
- визнати протиправними дії Міністерства освіти і науки України щодо формування в Єдиній державній електронній базі з питань освіти в довідці про здобувача освіти щодо ОСОБА_1 висновку про порушення ним послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України “Про освіту”;
- зобов`язати Міністерство освіти і науки України внести зміни до Єдиної державної електронної бази з питань освіти інформації про відсутність порушення послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України “Про освіту” щодо ОСОБА_1 , а саме: в розділі “На підставі даних, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної частиною другою статті 10 Закону України “Про освіту” - вказати “Так, не порушує”.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є здобувачем вищої освіти за ступенем молодшого бакалавра у відокремленому структурному підрозділі «Ерастівський фаховий коледж ім. Е.К. Бродського» Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету, до якого був зарахований наказом №75 від 29.09.2025 року, із терміном навчання з 30.09.2025 року по 31.01.2028 року. Позивач вказав, що раніше ним було здобуто повну загальну середню освіту, а також професійну (професійно-технічну) освіту за професією кваліфікованого робітника, що підтверджується відповідними документами про освіту. При цьому, вищої освіти до моменту вступу на навчання за освітнім ступенем молодшого бакалавра він не здобував. Позивач зазначив, що відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про освіту» рівнями освіти є, зокрема, професійна освіта, фахова передвища освіта та рівні вищої освіти, серед яких початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти. На його думку, освітній ступінь «молодший бакалавр» є вищим рівнем освіти порівняно з раніше здобутою ним професійною (професійно-технічною) освітою, а тому навчання за відповідною освітньою програмою не порушує встановленої законом послідовності здобуття освіти. Разом із тим, позивач вказав, що у довідці про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти №78834 від 10.10.2025 року, сформованій на його ім`я, міститься інформація про те, що поточне здобуття освіти нібито порушує послідовність, визначену частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», із зазначенням у відповідній графі значення «НІ, ПОРУШУЄ». На переконання позивача, такі відомості не відповідають фактичним обставинам та вимогам законодавства, оскільки закон не забороняє особі після здобуття професійно-технічної освіти вступати до закладу вищої освіти для отримання освітнього ступеня молодшого бакалавра. Навпаки, така послідовність відповідає логіці підвищення рівня освіти, визначеній Законом України «Про освіту». Позивач послався на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 29.10.2025 у справі №200/5372/24, відповідно до якого перший (бакалаврський) рівень вищої освіти є вищим за раніше здобутий рівень повної загальної середньої освіти, а також зазначив, що ступінь молодшого бакалавра є рівнем вищої освіти, який є вищим за рівень професійної (професійно-технічної) освіти. Крім того, позивач зазначив, що формування довідки про здобувача освіти здійснюється автоматично засобами Єдиної державної електронної бази з питань освіти, однак саме Міністерство освіти і науки України є володільцем відповідної інформації, визначає порядок функціонування ЄДЕБО та має повноваження щодо забезпечення достовірності внесених до неї відомостей. У зв`язку із зазначеним позивач вважає, що дії Міністерства освіти і науки України щодо формування у довідці з ЄДЕБО інформації про порушення ним послідовності здобуття освіти є протиправними, оскільки така інформація безпосередньо впливає на реалізацію його права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». З огляду на викладене позивач просив суд визнати протиправними дії Міністерства освіти і науки України щодо формування у Єдиній державній електронній базі з питань освіти висновку про порушення ним послідовності здобуття освіти та зобов`язати відповідача внести відповідні зміни до інформаційної системи, зазначивши, що поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту».
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.02.2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії залишено без руху із наданням часу на усунення недоліків позову.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.03.2026 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні. 
20.03.2026 року від Міністерства освіти і науки України до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначив, що Міністерство освіти і науки України діяло в межах повноважень, визначених законодавством України, зокрема Законом України «Про освіту», Законом України «Про вищу освіту», Положенням про Міністерство освіти і науки України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №630, а також нормативно-правовими актами, що регулюють функціонування Єдиної державної електронної бази з питань освіти. Відповідач вказав, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти та здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту». Зазначив, що на виконання вказаних законодавчих положень постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, пунктом 62 якого передбачено, що здобувачі освіти для підтвердження права на відстрочку подають до територіального центру комплектування та соціальної підтримки довідку про здобувача освіти, сформовану в Єдиній державній електронній базі з питань освіти. Відповідач наголосив, що така довідка формується автоматично на підставі відомостей, які містяться у ЄДЕБО, та містить, зокрема, інформацію щодо того, чи порушує поточне здобуття освіти послідовність, визначену частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту». Міністерство освіти і науки України зазначило, що з метою реалізації пункту 62 Порядку №560 та забезпечення правильного визначення послідовності здобуття освіти було розроблено відповідний алгоритм, затверджено технічний опис та здійснено доопрацювання програмного забезпечення ЄДЕБО. При цьому алгоритм передбачає автоматичну перевірку відомостей про здобуту особою освіту, наявність документів про освіту та інформації про попереднє навчання. Відповідач зазначив, що згідно з даними ЄДЕБО позивач ОСОБА_1 30.07.2018 був зарахований до Вільногірського фахового коледжу Національної металургійної академії України для здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня «молодший спеціаліст», а 04.02.2019 був відрахований за академічну неуспішність. Надалі 29.09.2025 позивача повторно зараховано до Відокремленого структурного підрозділу «Ерастівський фаховий коледж ім. Е.К. Бродського» Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету для здобуття відповідного рівня освіти. На думку відповідача, оскільки позивач уже розпочинав навчання за рівнем освіти, який відповідає або є не нижчим за рівень поточного навчання, повторне зарахування для здобуття такого самого рівня освіти свідчить про порушення послідовності здобуття освіти. Саме з цієї причини у довідці, сформованій на підставі даних ЄДЕБО, було зазначено висновок «Ні, порушує». Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до положень Закону України «Про вищу освіту» освітній процес включає навчальні заняття, самостійну роботу, практичну підготовку та контрольні заходи, а тому факт зарахування особи до закладу освіти та її участь в освітньому процесі свідчить про набуття відповідних знань, умінь та компетентностей за певним рівнем освіти, навіть у разі подальшого відрахування без присудження відповідного ступеня. Також відповідач заперечував доводи позивача щодо протиправності дій саме Міністерства освіти і науки України, зазначаючи, що МОН є розпорядником ЄДЕБО, забезпечує організаційне функціонування електронної бази та визначає порядок її використання, тоді як внесення первинних відомостей щодо здобувачів освіти здійснюється безпосередньо суб`єктами освітньої діяльності. Водночас відповідач звернув увагу, що ЄДЕБО є інтегрованою інформаційною системою у сфері освіти, а відомості, які в ній містяться, формуються на підставі інформації, внесеної закладами освіти, та обробляються відповідно до встановлених алгоритмів. На підтвердження своєї правової позиції Міністерство освіти і науки України послалося на судову практику апеляційних адміністративних судів, зокрема постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2025 у справі №240/22353/24 та Третього апеляційного адміністративного суду від 17.04.2025 у справі №280/9417/24, від 15.04.2025 у справах №160/27032/24, №280/10778/24, від 06.05.2025 у справі №160/30947/24, від 15.05.2025 у справах №160/34591/24 та №160/30981/24. З огляду на викладене відповідач вважав, що внесення до довідки з ЄДЕБО відомостей про порушення позивачем послідовності здобуття освіти є правомірним, а позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За приписами частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, у відповідності до вимог статей 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України та реєстраційним номером облікової картки платника податків.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач має документи про здобуття професійної освіти, а саме:
диплом серії НОМЕР_1 , виданий 24 червня 2003 року Вільногірським професійним ліцеєм, відповідно до якого ОСОБА_1 у 2003 році закінчив зазначений заклад освіти та здобув професію муляра, штукатура; 
диплом серії НОМЕР_2 , виданий 27 червня 2006 року професійно-технічним училищем №80, відповідно до якого позивач у 2006 році закінчив зазначений заклад освіти та здобув професію тракториста-машиніста сільськогосподарського виробництва (категорії «А», «В», «С»), слюсаря-ремонтника, водія автотранспортних засобів (категорії «В», «С»). 
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до відомостей Єдиної державної електронної бази з питань освіти (ЄДЕБО) позивач:
30.07.2018 року був зарахований до Вільногірського фахового коледжу Національної металургійної академії України для здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня «молодший спеціаліст»; 
04.02.2019 року був відрахований із зазначеного закладу освіти у зв`язку з академічною неуспішністю, без отримання документа про здобуття відповідного рівня освіти; 
29.09.2025 року наказом №75 був зарахований до Відокремленого структурного підрозділу «Ерастівський фаховий коледж ім. Е.К. Бродського Дніпровського державного аграрно-економічного університету» для здобуття освітньо-професійного ступеня «фаховий молодший бакалавр» за спеціальністю D3 «Менеджмент», за денною формою навчання. 
Згідно з довідкою про здобувача освіти за даними ЄДЕБО №788734 від 10.10.2025 року, сформованою відповідно до вимог Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560, у розділі щодо послідовності здобуття освіти зазначено: «Ні, порушує».
Також судом встановлено, що позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ) із заявою про оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації як здобувач освіти.
За результатами розгляду поданої заяви комісією ТЦК та СП прийнято рішення, оформлене повідомленням від 08.12.2025 року №20251110-117890, про відмову у наданні відстрочки від призову. Підставою відмови зазначено: «Порушує послідовність здобуття освіти». Вказане рішення прийнято відповідно до протоколу №49 від 04.12.2025 року.
Не погоджуючись із зазначеним висновком, позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправними дії щодо визначення у ЄДЕБО інформації про порушення ним послідовності здобуття освіти та зобов`язати відповідача внести відповідні зміни до інформаційної системи.
З огляду на викладене та у зв`язку з відмовою Міністерства освіти і науки України у внесенні змін до ЄДЕБО, позивач звернувся до суду із цим позовом про визнання дій відповідача протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, спірні правовідносини виникли у зв`язку із відмовою Міністерства освіти і науки України у приведенні відомостей, що містяться у Єдиній державній електронній базі з питань освіти (далі - ЄДЕБО), у відповідність до фактичних обставин щодо здобуття позивачем освіти.
Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим Вільногірським МВ УМВС України в Дніпропетровській області.
Матеріалами справи підтверджується, що позивачем у різні роки було здобуто відповідні рівні освіти, а саме:
24 червня 2003 року Вільногірським професійним ліцеєм видано диплом кваліфікованого робітника серії НОМЕР_1 , відповідно до якого позивач здобув професію муляра, штукатура; 
27 червня 2006 року професійно-технічним училищем №80 видано диплом кваліфікованого робітника серії НОМЕР_2 , відповідно до якого позивач здобув професію тракториста-машиніста сільськогосподарського виробництва (категорії «А», «В», «С»), слюсаря-ремонтника, водія автотранспортних засобів категорій «В» і «С»; 
27 червня 2006 року позивачу видано атестат про повну загальну середню освіту серії НОМЕР_4 . 
Отже, на момент звернення до закладу освіти для здобуття наступного рівня освіти позивач мав завершену повну загальну середню освіту та професійну (професійно-технічну) освіту.
Судом також встановлено, що відповідно до довідки про здобувача освіти за даними ЄДЕБО №788734 від 10 жовтня 2025 року, сформованої щодо ОСОБА_1 , останній здобуває освіту у Відокремленому структурному підрозділі «Ерастівський фаховий коледж ім. Е.К. Бродського Дніпровського державного аграрно-економічного університету».
Згідно з відомостями ЄДЕБО:
рівень освіти - фаховий молодший бакалавр; 
спеціальність - D3 «Менеджмент»; 
форма здобуття освіти - денна; 
дата початку навчання - 30 вересня 2025 року; 
дата завершення навчання - 31 січня 2028 року; 
підстава зарахування – наказ №75 від 29 вересня 2025 року. 
Разом із тим, у вказаній довідці у графі:
«На підставі даних, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту»
було зазначено:
«Ні, порушує».
Саме ця інформація стала підставою для звернення позивача до суду, оскільки він вважає, що зазначення в ЄДЕБО інформації про порушення ним послідовності здобуття освіти є неправомірним, оскільки він раніше не здобував рівня освіти, який відповідав би рівню фахового молодшого бакалавра або іншому рівню фахової передвищої чи вищої освіти.
Суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Вказана конституційна норма встановлює обов`язок суб`єкта владних повноважень не лише мати відповідні повноваження, а й реалізовувати їх у спосіб, який прямо передбачений законодавством.
Як зазначив Верховний Суд у численних рішеннях, зокрема у постановах від 18 липня 2019 року у справі №826/2426/16, від 29 жовтня 2025 року у справі №200/5372/24, принцип законності діяльності суб`єкта владних повноважень передбачає, що орган державної влади не може діяти на власний розсуд поза межами нормативного регулювання, навіть якщо такі дії спрямовані на досягнення певної адміністративної мети. 
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини визначають зміст та спрямованість діяльності держави, а їх забезпечення є головним обов`язком держави.
Згідно зі статтею 53 Конституції України кожен має право на освіту. Держава забезпечує доступність і розвиток різних рівнів освіти, у тому числі професійної, фахової передвищої та вищої освіти.
Правові засади функціонування системи освіти визначені Законом України від 05 вересня 2017 року №2145-VIII «Про освіту».
Відповідно до пункту 23 частини першої статті 1 цього Закону:
рівень освіти – це завершений етап освіти, що характеризується певним рівнем складності освітньої програми, сукупністю компетентностей, визначених стандартом освіти, та підтверджується відповідним документом про освіту.
Таким чином, законодавець прямо пов`язує факт здобуття певного рівня освіти не із самим фактом вступу особи до закладу освіти чи проходженням частини освітнього процесу, а саме із завершенням відповідної освітньої програми та отриманням документа встановленого зразка.
Аналогічний правовий підхід застосував Верховний Суд у постанові від 29 жовтня 2025 року у справі №200/5372/24, у якій суд касаційної інстанції зазначив, що сам факт навчання особи на певному рівні освіти не свідчить про здобуття такого рівня, якщо навчання не було завершено та документ про освіту не отримано. 
Отже, для вирішення цього спору визначальним є не те, чи перебувала особа раніше у статусі здобувача освіти, а те, чи завершила вона здобуття відповідного рівня освіти та отримала документ, який підтверджує його набуття.
Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів отримання позивачем:
диплома фахового молодшого бакалавра; 
диплома молодшого спеціаліста; 
диплома бакалавра; 
будь-якого іншого документа про здобуття фахової передвищої або вищої освіти. 
Навпаки, встановлено, що єдиними документами про освіту позивача є дипломи кваліфікованого робітника 2003 та 2006 років та атестат про повну загальну середню освіту від 27 червня 2006 року.
Таким чином, станом на момент зарахування позивача до ВСП «Ерастівський фаховий коледж ім. Е.К. Бродського Дніпровського державного аграрно-економічного університету» у 2025 році він не мав раніше здобутого рівня фахової передвищої чи вищої освіти.
Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про освіту» рівні освіти становлять послідовну систему, у якій кожний наступний рівень здобувається на основі попереднього завершеного рівня освіти.
Ключовим у цій нормі є саме словосполучення «попереднього завершеного рівня освіти».
Отже, закон пов`язує послідовність здобуття освіти із завершеними рівнями освіти, а не з незавершеним навчанням.
Сам факт того, що інформаційна система містить відомості про попереднє навчання особи, не означає автоматичного набуття нею відповідного освітнього рівня.
ЄДЕБО є інформаційною системою обліку, а не правовстановлюючим документом, який може замінювати диплом або інший документ про освіту.
Саме такий правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 29 жовтня 2025 року у справі №200/5372/24, де суд зазначив, що інформація в ЄДЕБО не може підміняти собою документ про освіту та встановлювати факт здобуття особою певного освітнього рівня за відсутності відповідного документа. 
Отже, формування у ЄДЕБО відомостей про те, що поточне здобуття освіти позивачем порушує послідовність, визначену частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», здійснено без належної правової підстави.
Щодо посилання відповідача на лист Міністерства освіти і науки України №1/9758-24 від 03.06.2024 та його правового значення у спірних правовідносинах
Оцінюючи доводи Міністерства освіти і науки України щодо правомірності формування у Єдиній державній електронній базі з питань освіти (далі - ЄДЕБО) відомостей про порушення позивачем послідовності здобуття освіти, суд також надає правову оцінку посиланню відповідача на лист Міністерства освіти і науки України від 03 червня 2024 року №1/9758-24 «Про особливості формування в ЄДЕБО довідки про здобувача освіти».
Як убачається з матеріалів справи, відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, фактично обґрунтовував свою позицію тим, що програмне забезпечення ЄДЕБО автоматично визначило наявність порушення послідовності здобуття освіти у зв`язку з наявністю в інформаційній системі відомостей про попереднє навчання позивача, а також посилався на роз`яснення Міністерства освіти і науки України, викладені у листі №1/9758-24 від 03.06.2024.
Надаючи оцінку таким доводам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 74 Закону України «Про освіту» у системі освіти функціонує інтегрована інформаційна система - Єдина державна електронна база з питань освіти.
ЄДЕБО створена з метою забезпечення:
збирання; 
накопичення; 
оброблення; 
зберігання; 
захисту інформації 
щодо здобувачів освіти, закладів освіти та документів про освіту.
При цьому сама по собі інформація, що міститься в ЄДЕБО, має інформаційно-обліковий характер та повинна відповідати вимогам законодавства, а також фактичним юридично значущим обставинам.
Відповідно до пункту 5 розділу І Положення про Єдину державну електронну базу з питань освіти, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 08 червня 2018 року №620 (далі - Положення №620), власником ЄДЕБО є держава, розпорядником ЄДЕБО є Міністерство освіти і науки України, а технічним адміністратором – державне підприємство «Інфоресурс».
Таким чином, саме Міністерство освіти і науки України як розпорядник ЄДЕБО:
визначає порядок функціонування системи; 
забезпечує організаційне супроводження її роботи; 
визначає порядок внесення та оброблення інформації; 
відповідає за належність та достовірність відомостей, які формуються у межах реалізації його владних повноважень. 
Водночас суд звертає увагу, що лист Міністерства освіти і науки України від 03.06.2024 №1/9758-24 не є нормативно-правовим актом.
Вказаний документ:
не був зареєстрований у Міністерстві юстиції України; 
не встановлює нових правових норм; 
не змінює положень Закону України «Про освіту»; 
не може встановлювати додаткові обмеження прав громадян; 
не може визначати новий порядок встановлення факту здобуття або нездобуття певного рівня освіти. 
За своєю правовою природою зазначений лист є лише інформаційно-роз`яснювальним документом, адресованим закладам освіти, Міністерству оборони України та державному підприємству «Інфоресурс» щодо технічних особливостей формування довідок у ЄДЕБО.
Суд зазначає, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду листи органів виконавчої влади не можуть змінювати або доповнювати законодавче регулювання правовідносин.
Зокрема, у постанові Верховного Суду від 18 липня 2019 року у справі №826/2426/16 зазначено, що листи органів державної влади мають виключно інформаційний або роз`яснювальний характер та не є нормативними актами, які встановлюють права чи обов`язки для невизначеного кола осіб.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2025 року у справі №200/5372/24, яка стосувалася аналогічних правовідносин щодо формування у ЄДЕБО інформації про порушення послідовності здобуття освіти, Верховний Суд прямо зазначив, що:
«Лист Міністерства освіти і науки України від 03 червня 2024 року №1/9758-24 не належить до нормативних актів, має лише рекомендаційний характер та не може регулювати спірні правовідносини».
Також Верховний Суд у зазначеній постанові звернув увагу, що автоматичне формування інформації інформаційною системою не звільняє суб`єкта владних повноважень від обов`язку забезпечити відповідність такої інформації вимогам законодавства.
Отже, посилання відповідача на технічний характер формування довідки ЄДЕБО не може бути підставою для виправдання внесення недостовірних відомостей.
Суд наголошує, що програмний алгоритм ЄДЕБО не може мати пріоритет над нормами законодавства України.
Автоматизоване формування інформації повинно здійснюватися з урахуванням юридичної природи відповідних даних.
У даному випадку алгоритм ЄДЕБО фактично ототожнив:
факт перебування особи у статусі здобувача освіти у минулому; 
із
фактом завершення здобуття відповідного рівня освіти. 
Однак такі поняття не є тотожними.
Як вже встановлено судом, матеріали справи не містять доказів того, що позивач коли-небудь завершив навчання за освітньою програмою рівня бакалавра чи іншого рівня фахової передвищої або вищої освіти.
Відповідно, відсутня основна юридична передумова для висновку про порушення ним послідовності здобуття освіти.
Щодо повноважень Міністерства освіти і науки України та належного способу захисту порушеного права.
Вирішуючи питання щодо належного способу захисту порушеного права позивача, суд виходить із такого.
За приписами статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи законні інтереси.
Згідно з частиною другою статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може, зокрема:
визнати протиправним рішення суб`єкта владних повноважень; 
визнати протиправними дії чи бездіяльність; 
зобов`язати відповідача вчинити певні дії. 
У цій справі порушення прав позивача полягає не лише у самому факті формування некоректної інформації в ЄДЕБО, а й у тому, що така інформація породжує для нього негативні правові наслідки, зокрема стала підставою для відмови у реалізації права на відстрочку від призову під час мобілізації.
Як встановлено судом, повідомленням у системі «Дія» від 08 грудня 2025 року №20251110-117890 позивачу було відмовлено у наданні відстрочки від призову за категорією:
«Студенти та докторанти, що здобувають вищий рівень освіти»
із зазначенням причини:
«Порушує послідовність здобуття освіти».
Таким чином, внесення до ЄДЕБО недостовірної інформації безпосередньо вплинуло на реалізацію позивачем передбачених законом прав.
Верховний Суд у постанові від 29 жовтня 2025 року у справі №200/5372/24 зазначив, що формування довідки про здобувача освіти є результатом виконання Міністерством освіти і науки України своїх владних управлінських функцій, а тому саме Міністерство несе відповідальність за відповідність такої інформації вимогам законодавства.
Суд враховує зазначений правовий висновок відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, згідно з якою при виборі та застосуванні норм права суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Отже, саме Міністерство освіти і науки України як розпорядник ЄДЕБО є належним відповідачем у цій справі, оскільки саме в межах його повноважень забезпечується функціонування системи та формування інформації, яка відображається у довідці про здобувача освіти.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що дії Міністерства освіти і науки України щодо формування у ЄДЕБО відомостей про порушення позивачем послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», є протиправними, оскільки здійснені без достатніх фактичних та правових підстав.
Відновлення порушеного права позивача потребує не лише визнання таких дій протиправними, а й зобов`язання відповідача забезпечити внесення до ЄДЕБО достовірної інформації щодо відсутності порушення позивачем послідовності здобуття освіти.
Відповідно до пункту 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частин 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 1064,96 грн.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 1064,96 грн. підлягає стягненню з Міністерства освіти і науки України за рахунок бюджетних асигнувань.
Керуючись ст. ст. 2, 9, 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправними дії Міністерства освіти і науки України щодо формування в Єдиній державній електронній базі з питань освіти в довідці про здобувача освіти щодо ОСОБА_1 висновку про порушення ним послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України “Про освіту”.
Зобов`язати Міністерство освіти і науки України внести зміни до Єдиної державної електронної бази з питань освіти інформації про відсутність порушення послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України “Про освіту” щодо ОСОБА_1 , а саме: в розділі “На підставі даних, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної частиною другою статті 10 Закону України “Про освіту” - вказати “Так, не порушує”.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства освіти і науки України (код ЄДРПОУ 38621185) документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1064,96 грн. (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Луніна