ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 вересня 2026 року | Справа № 280/7748/26 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Садового І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за заявою ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )
до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради (бул. Центральний, буд. 27, м. Запоріжжя, 69005; код ЄДРПОУ 37573508)
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
28.07.2026 до Запорізького окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі – позивач) до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради (далі – відповідач), в якому позивач просить суд:
- вирішити питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін;
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради про відмову в проведенні реєстраційних дій від 15.07.2026 №85830020;
- зобов`язати відповідача зареєструвати за позивачем право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальна площа якого складає 53.1 кв.м., житлова – 34.7 кв.м., за заявою від 01.06.2026 №73394197;
- стягнути на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі 1331,20грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Ухвалою суду від 29.07.2026 відкрито провадження у справі №280/7748/26, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення та виклику учасників справи.
У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, відповідно до вимог частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Обґрунтування позовних вимог викладено в позовній заяві (вх. № 42633 від 28.07.2026). Зокрема зазначено, що позивач є власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 . 01.06.2026 позивачем до відповідача було подано заяву про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, що виникло в установленому законодавством порядку до 01.01.2013. Однак рішенням відповідача від 03.06.2026 № 85146106 вказану заяву було залишено без руху. У подальшому рішенням № 85830020 від 15.07.2026 державним реєстратором було відмовлено в проведенні реєстраційних дій. Підставою для відмови зазначено неусунення обставин, що стали причиною залишення заяви без руху, а саме: неотримання відповіді на запит щодо підтвердження реєстрації права власності станом на 01.01.2013. Додатково зазначено, що неможливість отримання запитуваної інформації від БТІ з об`єктивних причин, які не залежать від волі позивача, свідчить про безпідставність відмови державного реєстратора у проведенні реєстраційних дій. На підставі викладеного позивач просить позов задовольнити.
Заперечення проти позовних вимог викладено у відзиві на позовну заяву (вх.№45085 від 07.08.2026). Зокрема зазначено, що відповідно до пункту 3 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор під час проведення реєстрації прав, що виникли до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади та організацій, які здійснювали таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації або відсутності відомостей у державних реєстрах. Оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про об`єкт позивача відсутні, державний реєстратор Департаменту зобов`язаний був надіслати запит до зберігача реєстраційних справ та реєстрових книг - РКП “Василівське БТІ” Василівської районної ради. З огляду на відсутність у реєстратора безпосереднього доступу до паперових носіїв інформації (реєстрових книг), які знаходяться на зберіганні у вказаному БТІ, встановити факт дійсності поданого позивачем документа - договір купівлі – продажу від 16.06.1999 та наявність відповідного запису в реєстровій книзі не видається за можливе. Керуючись вищенаведеними вимогами закону, 14.04.2026 державним реєстратором Андросенко А.О. було направлено запит № 633/06.2 04 до РКП “Василівське БТІ” Василівської районної ради, однак відповіді на вказаний запит отримано не було. Отже, під час розгляду заяви державним реєстратором було дотримано вимог чинного законодавства. Встановивши неможливість підтвердження відомостей для актуалізації прав та перевірки їх відповідності поданим документам, реєстратор прийняв рішення про відмову в державній реєстрації. Одночасно відповідач вказує, що згідно з листом Міністерства юстиції України № 94000/101149-9-23/8.4.1 від 18.07.2023, БТІ перебувають у комунальній власності та підпорядковані органам місцевого самоврядування відповідно до статті 17 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Таким чином, за відсутності прямого підпорядкування Мін`юсту та зважаючи на окупацію території, державний реєстратор не має юридичних та фактичних засобів для отримання інформації з архівів БТІ. Додатково відзначено, що разом із заявою про державну реєстрацію речових прав позивачем було подано договір купівлі - продажу від 16.06.1999 року, який не містить відомостей про загальну житлового площу будинку. На підставі викладеного відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим 28.12.1999 Комунарським РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області (а.с.7).
Позивач є власником житла за адресою : АДРЕСА_3 , що підтверджується договором купівлі – продажу від 16.06.1999 (а.с.9).
Відповідно до вказаного договору, продавцем є ОСОБА_2 , покупцем - ОСОБА_1 . Житлова площа будинку складає 34,7 кв. м. Договір складено та посвідчено державним нотаріусом Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області Скориченко А.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1-999.
Згідно з технічним паспортом від 31.03.1994, виданим Василівським бюро технічної інвентаризації Запорізької області, власником зазначеного будинку є ОСОБА_1 (а.с.10-13).
01.06.2026 позивач через Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради подала заяву № 73394197 про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, що виникли в установленому законодавством порядку до 01.01.2013 (а.с.13).
03.06.2026 державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради Андросенко А.О. прийнято рішення № 85146106 про залишення заяви без руху. Підставою для прийняття вказаного рішення зазначено відсутність інформації про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна станом на 01.01.2013 у зв`язку з неотриманням державним реєстратором відомостей із паперових носіїв інформації, а також ненадання відомостей про технічні характеристики об`єкта нерухомого майна, внесених до Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (а.с.14).
Рішенням № 85830020 від 15.07.2026 позивачу було відмовлено в державній реєстрації права власності у зв`язку з неусуненням обставин, що стали підставою для залишення заяви без руху (а.с.15).
Вважаючи рішення відповідача про відмову в проведенні реєстраційних дій протиправним, позивач звернулася із даним адміністративним позовом до суду.
Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються, зокрема, Законом України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон №1952-IV).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону № 1952-IV - державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з частиною 3 статті 3 Закону України № 1952-IV, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (ч .4 ст. 3 Закону № 1952-IV).
За правилом абзацу 4 частини 5 статті 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав.
Пунктом 2 частиною 1 статті 6 Закону № 1952-IV визначено, що суб`єктами державної реєстрації прав є виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення) які набувають повноважень у сфері державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення.
Частиною 3 статті 10 Закону № 1952-IV врегульовано, що державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
Відповідно до частини 8 статті 12 Закону № 1952-IV доступ державного реєстратора до Державного реєстру прав здійснюється шляхом багатофакторної автентифікації у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України у Порядку ведення Державного реєстру прав.
Відповідно до частини 1 статті 18 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (частини 2 статті 18 Закону № 1952-IV).
Пунктом 1 статті 20 Закону № 1952-IV визначено, що заява на проведення реєстраційних дій подається заявником у паперовій формі, а у випадках, передбачених законодавством, - в електронній формі разом з оригіналами документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, чи їх копіями, засвідченими державними органами, органами місцевого самоврядування (якщо оригінали таких документів відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування).
Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 22 Закону № 1952-IV документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Пунктом 3 частини 1 статті 24 Закону № 1952-IV визначено, що підставою для відмови в державній реєстрації прав слугує: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом.
Відповідно до пункту 29 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141 до Державного реєстру прав вносяться такі відомості про об`єкт речових прав:
1) про земельну ділянку - її кадастровий номер;
2) про об`єкт будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, закінчений будівництвом об`єкт:
ідентифікатор об`єкта в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва (для об`єктів речових прав, яким присвоєно відповідний ідентифікатор);
тип об`єкта (будівля, споруда, квартира, гаражний бокс, машиномісце тощо);
загальна та житлова (за наявності) площа приміщень об`єкта (для об`єкта будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості - площа відповідно до проектної документації на будівництво);
відсоток готовності (для об`єкта будівництва);
адреса об`єкта нерухомого майна (для закінчених будівництвом об`єктів, а також для об`єктів будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості яким присвоєно адресу);
З матеріалів справи вбачається, що державним реєстратором прав на нерухоме майно при розгляді заяви позивача встановлено, що в договорі купівлі - продажу від 16.06.1999 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 не вказано загальну площу будинку.
Судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 16.06.1999 не містить інформації щодо загальної площі будинку за адресою: АДРЕСА_3 .
Щодо наявності розміру загальної площі вказаного будинку у технічному паспорті від 31.03.1994 суд зазначає, що вказаний документ не є правовстановлюючим для проведення держаної реєстрації прав на майно.
З огляду на зазначене, з урахуванням неможливості державного реєстратора провести реєстрацію права власності на заявлене майно, за відсутності документального підтвердження (зокрема у договорі купівлі-продажу від 16.06.1999) розміру загальної площі об`єкту нерухомості, в розумінні приписів пункту 29 Порядку № 11411, пункту 3 частини 1 статті 24 Закону № 1952-IV, суд дійшов висновку про те, що відповідачем правомірно винесено рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій від 15.07.2026 №85830020, через що правові підстави для скасування спірного рішення у суду відсутні.
Щодо прохання позивача відновити порушене право шляхом зобов`язання відповідача зареєструвати за позивачем право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальна площа якого складає 53.1 кв.м., житлова – 34.7 кв.м, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:
1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;
1-1) спорах адміністратора за випуском облігацій, який діє в інтересах власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;
2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;
3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;
4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;
5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;
6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;
7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;
8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;
9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій, експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;
10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;
11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про оборонні закупівлі", крім спорів, пов`язаних із укладенням державного контракту (договору) про закупівлю з переможцем спрощених торгів із застосуванням електронної системи закупівель, а також зміною, розірванням і виконанням державних контрактів (договорів) про закупівлю;
12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень";
13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";
14) спорах із суб`єктами владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення публічно-приватного партнерства;
15) спорах щодо оскарження рішень Антимонопольного комітету України з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері проведення конкурентних процедур з відбору приватного партнера, концесіонера;
15-1) спорах щодо оскарження законності укладення договору публічно-приватного партнерства, концесійного договору, законності змін, внесених до договору публічно-приватного партнерства, концесійного договору;
16) спорах щодо здійснення державного регулювання, нагляду і контролю у сфері медіа.
Відповідно до статті 392 ЦК України особа власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Отже, позивач у вимозі зобов`язального характеру просить суд відновити порушене право шляхом зобов`язання відповідача внести запис про реєстрацію права власності житлового будинку за адресою: Запорізька область, Василівський район, село Приморське, вулиця Степна, будинок 17.
Враховуючи відсутність документального підтвердження розміру загальної площі вказаного об`єкту нерухомості в даній справі, вирішення вказаних обставин не належить до юрисдикції адміністративних судів, в розумінні приписів статті 19 КАС України, статті 19 ЦПК України та статті 392 ЦК України.
Щодо інших посилань учасників справи, суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.
У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно із пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
На підставі системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат в порядку статті 139 КАС України судом не проводиться.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради (бул. Центральний, буд. 27, м. Запоріжжя, 69005; код ЄДРПОУ 37573508) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, – відмовити у повному обсязі. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Рішення у повному обсязі складено та підписано 03.09.2026.

Суддя І.В.Садовий