КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 липня 2026 року № 355/606/20
Суддя Київського окружного адміністративного суду Панченко Н. Д., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного провадження у м. Києві адміністративну справу ОСОБА_1 до Державної установи «Київський слідчий ізолятор» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної установи «Київський слідчий ізолятор» (далі – відповідач), у якому, з урахування уточнених позовних вимог від 18 травня 2023 року вх. № 28246, просив,:
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Київський слідчий ізолятор» щодо позивача у вигляді: несвоєчасної виплати при звільнення зі служби та неповної виплати при звільненні зі служби;
- стягнути з Державної установи «Київський слідчий ізолятор» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті за роботу у нічний час у розмірі 1697, 08 грн.;
- зобов`язати Державну установу «Київський слідчий ізолятор» надіслати до головного управління Пенсійного фонду України у Київській області уточнення розрахункових документів для перерахунку пенсії позивача;
- стягнути з Державної установи «Київський слідчий ізолятор» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки з 01.08.2019 року по день ухвалення судового рішення адміністративним судом згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України.
Ухвалою Баришівського районного суду від 19 травня 2020 року відкрито провадження у справі.
Рішенням Баришівського районного суду від 26 серпня 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з державної установи «Київський слідчий ізолятор» (код ЄДРПОУ 08563694) на користь ОСОБА_1 (РОНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по виплатам за роботу у нічні часи 2 465 грн. 73 коп. (дві тисячі чотириста шістдесят п`ять грн. 73 коп.).
Стягнуто з державної установи «Київський слідчий ізолятор» (код ЄДРПОУ 08563694) на користь ОСОБА_1 (РОНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 01.08.2019 по день підготовчого судового засідання призначеного на 19.01.2021, в сумі 365 858 грн. 24 коп. (триста шістдесят п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят вісім грн. 24 коп.).
В решті позовних вимог відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року рішення Баришівського районного суду Київської області від 26 серпня 2022 року – скасовано.
Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Київський слідчий ізолятор» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні – закрито.
Повідомлено ОСОБА_1 , що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року справу №355/606/20 передано до Київського окружного адміністративного суду.
За результатом автоматизованого розподілу, справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року прийнято до провадження адміністративну справу та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що19.07.2019 року позивач подав рапорт про звільнення до Державної установи «Київський слідчий ізолятор», який було завізовано цього ж дня. 31.07.2019 ОСОБА_1 було звільнено зі служби, однак останньому не було надано розшифровку за видами виплат при звільненні та не проведено повний розрахунок по заробітній платі у день звільнення. Розрахунок було здійснено 20.08.2019 року.
Позивач вказує, що Державна установа «Київський слідчий ізолятор» не в повному обсязі нарахувала належні позивачу кошти, а саме не виплатила за роботу у нічний час у розмірі 1697, 08 грн, оскільки в період проходження служби позивач брав участь у несенні служби в складі наряду чергової частини (добовий наряд, де передбачено несення служби у нічний час) 8 разів, а саме:27.01.2019— 28.01.2019, 08.04.2019 - 09.04.2019 року, 22.04.2019 - 23.04.2019 року, 05.05.2019 - 06.05.2019, 20.05.2019 - 21.05.2019 року, 02.06.2019 - 03.06.2019 року, 28.06.2019 - 29.06.2019, 14.07.2019 -15.07.2019, що підтверджено Витягом з графіків чергувань в складі оперативної групи. Також позивач 4 рази брав участь у добовому несенні служби в складі варти з охорони ув`язнених (засуджених) у лікувальних закладах, а саме 25.04.2019 - 26.04.2019 року, 19.06.2019 - 20.06.2019 року, 23.06.2019 - 24.06.2019 року, 24.07.2019 - 25.07.2019 року, що підтверджується фотокопіями постових відомостей. У зв`язку з чим, відповідач порушив норми Кодексу законів про працю та має виплатити позивачу середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні.
Відповідач правом на надання відзиву не скористався, про відкриття провадження у справі був проінформований шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження у цій справі.
Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з частиною другою статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
З 15.03.2019 року по 31.07.2019 року ОСОБА_1 проходив службу у Державній кримінально-виконавчій службі України, а саме в державній установі «Київський слідчий ізолятор» на посаді інспектора (з пожежної профілактики) відділу режиму і охорони.
Як встановлено судом, в період проходження служби у державній установі «Київський слідчий ізолятор з 15.03.2019 року по 31.07.2019 року позивач брав участь у несенні служби в складі наряду чергової частини (добовий наряд, де передбачено несення служби у нічний час) 7 разів, а саме, 08.04.2019 - 09.04.2019 року, 22.04.2019 - 23.04.2019 року, 05.05.2019 - 06.05.2019, 20.05.2019 - 21.05.2019 року, 02.06.2019 - 03.06.2019 року, 28.06.2019 - 29.06.2019, 14.07.2019 -15.07.2019 що підтверджено Витягом з графіків чергувань в складі оперативної групи. Також позивач 4 рази брав участь у добовому несенні служби в складі варти з охорони ув`язнених (засуджених) у лікувальних закладах, а саме 25.04.2019 - 26.04.2019 року, 19.06.2019 - 20.06.2019 року, 23.06.2019 - 24.06.2019 року, 24.07.2019 - 25.07.2019 року, що підтверджується фотокопіями постових відомостей.
Як вбачається з матеріалів справи, 20 серпня 2019 року позивачу було нараховано до виплати та виплачено 6405,78 грну зв`язку із звільненням.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам щодо заборгованості по виплаті за роботу у нічний час, суд керується наступним.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За приписами ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій б та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Суд враховує, що вищевказаними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою, звільненою зі служби, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки загальні норми підлягають застосуванню лише за умови неврегульованості правовідносин нормами спеціального законодавства.
Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах від 31.10.2019 р. у справі № 828/598/17, від 16.04.2020 р. у справі № 822/3307/17, від 31.05.2018 р. у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 р. у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 р. у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 р. у справі № 140/2006/19.
Відповідно до статті 108 Кодексу Законів про Працю України (далі – КЗпП України) робота в нічний час оплачується у підвищеному розмірі, встановлюваному генеральною, галузевою (регіональною) угодами та колективним договором, але не нижче 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час.
У відповідності до приписів ст. 96 КЗпП України мінімальний посадовий оклад (тарифна ставка) встановлюється у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум, встановлений для працездатних осіб на 1 січня календарного року.
При визначення годинної ставки для оплати нічного часу необхідно місячний оклад працівника розділити на норму тривалості робочого часу за відповідний місяць.
Наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 року №925/5 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - Порядок).
Цей Порядок визначає механізм виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - особи рядового і начальницького складу).
У відповідності до пункту 5 глави 13 розділу II вказаного Порядку, за виконання службових обов`язків особами рядового і начальницького складу в нічний час основний розмір премії збільшується з розрахунку 20 відсотків посадового окладу за кожну годину служби в нічний час.
При цьому годинна ставка обчислюється шляхом ділення місячного посадового окладу на кількість робочих годин у цьому місяці, виходячи з норми тривалості службового часу в годинах на місяць при 40-годинному робочому тижні.
Службою в нічний час вважається виконання особами рядового і начальницького складу службових обов`язків із 22:00 години до 6:00 години.
Під виконанням службових обов`язків у нічний час слід розуміти:
несення служби у складі наряду чергової частини, караулу, зміни, патруля, контрольного пункту, поста, оперативно-пошукової групи, групи швидкого реагування;
виконання функцій з контролю за роботою органів та установ, а також сил і засобів, залучених для несення служби;
участь у навчаннях та перевірках.
Особам, які несуть службу в нічний час, надається перерва для відпочинку та харчування тривалістю не більше двох годин. Перерва для відпочинку і харчування не включається в робочий час.
Особам добового наряду під час чергування почергово надаються перерви для вживання їжі та короткочасного відпочинку. Загальна тривалість такої перерви становить 4 години (2 години вдень і 2 години вночі), які не враховуються в робочий час.
Підставами для несення служби в нічний час є: графіки нарядів чергувань, затверджені керівниками органів та установ; письмові накази органів та установ про залучення окремих осіб рядового і начальницького складу до несення служби в нічний час. У наказі зазначаються причини, що викликали необхідність залучення осіб до служби в нічний час, та перелік таких осіб, тривалість служби.
Облік фактичного часу служби в нічний час шляхом оформлення довідки обліку несення особами рядового і начальницького складу служби в нічний час за формою, визначеною у додатку 1 до цього Порядку.
Повертаючись до обставини цієї справи, судом встановлено, що згідно з висновку службового розслідування від 17.07.2020, здійсненого на підставі наказу від 17.06.2020 № 286/ОД-20, нарахування заробітної плати у нічний час відповідачем не здійснювалось згідно пункту 5 глави 13 розділу ІІ Порядку.
У даному висновку встановлено, що відповідно до графіку чергувань у складі оперативної групи за підписом підполковника внутрішньої служби ОСОБА_2 , чергового помічника начальника СІЗО відділу режиму і охорони, який станом на 13.03.2019 виконував обов`язки начальника відділу режиму і охорони затвердженого полковником внутрішньої служби Ромашковим Русланом Анатолійовичем, начальником СІЗО – начальником арештного дому державної установи «Київський слідчий ізолятор», ОСОБА_1 перебував на добовому чергуванні з 09 годин 00 хвилин 08.04.2019 по 09 годин 00 хвилин 09.04.2019, з 09 годин 00 хвилин 22.04.2019 по 09 годин 00 хвилин 23.04.2019 року, з 09 годин 00 хвилин 05.05.2019 по 09 годин 00 хвилин 06.05.2019, з 09 годин 00 хвилин 20.04.2019 по 09 годин 00 хвилин 21.04.2019, з 09 годин 00 хвилин 02.06.2019 по 09 годин 00 хвилин 03.06.2019 року, з 09 годин 00 хвилин 28.06.2019 по 09 годин 00 хвилин 29.06.2019, з 09 годин 00 хвилин 14.07.2019 по 09 годин 00 хвилин по 09 годин 00 хвилин 15.07.2019.
Також відповідно до вищевказаного висновку, 15.07.2020 відділом режиму і охорони було проведено перевірку даних відомостей та встановлено, що майор внутрішньої служби Бараненко Олександр Сергійович, інспектор (з пожежної профілактики) відділу режиму і хорони дійсно ніс службу складі варти з охорони ув`язнених (засуджених) у лікувальних закладах Міністерства здоров`я України у період з 09 години 00 випин 25.04.2019 по 09 годину 00 хвилин 26.04.2019, з 09 години 00 хвилин 19.06.2019 по 09 годину 00 хвилин 20.06.2019, з 09 години 00 хвилин 23.06.2019 по 09 годину 00 хвилин 24.06.2019, з 09 години 00 хвилин 24.07.2019 по 09 оди ну 00 хвилин 25.07.2019, про що складена довідка обліку несення служби у нічний час.
У ході перевірки було виявлено, що відділом режиму і охорони дійсно не було внесено в облік несення служби в нічний час в складі варти з охорони ув`язнених (засуджених) у лікувальних закладах Міністерства здоров`я України майора внутрішньої служби ОСОБА_1 , інспектори відділу режиму і охорони, який ніс службу в вищезазначеному закладі з 00 годин 00 хвилин 25.04.2019 по 09 годину 00 хвилин 26.04.2019, з 09 години 00 хвилин 19.06.2019 по 09 годину 00 хвилин 20.06.2019, з 09 години 00 хвилин 23.06.2019 по 09 годину 00 хвилин 24.06.2019.
Відповідачем було здійснено розрахунок премії за несення служби у нічний час позивачем за квітень, травень, червень та нараховано 312 грн 32 коп., які були виплачені відповідно квитанції до прибуткового касового ордеру №589 від 06 серпня 2020 року.
Отже, відповідно до встановлених обставин справи, позивач має право на отримання коштів за роботу у нічний час, що не спростовано відповідачем, та було виплачено після проведення розслідування. Разом з тим, відповідач порахував та виплатив лише премію за несення служби у нічний час, але не виплатив посадовий оклад за роботу у нічний час.
Так тарифна ставка посадового окладу позивача становила 3810,00 грн, що підтверджено архівною відомістю від 31.01.2020.
Відповідно до матеріалів справи, у квітні ОСОБА_1 ніс службу в добовому наряді 3 рази, а отже за квітень місяць позивачу мало бути виплачено 428 грн 62 коп ((3810:160год)*18) та премії у нічний час 85 грн 73 коп((3810:160год)*18*20%); у травні – 2, а отже мало бути виплачено оклад 259 грн 77 коп. ((3810:176год)*12) та 51 грн 95 коп. премії ((3810:176год)*12*20%); у червні - 4, а отже мало бути виплачено 635 грн ((3810:144год)*24) та премії 127 грн ((3810:144год)*24*20%); у липні - 2 дні, а отже мало бути виплачено 248 грн 48 коп ((3810:184год)*12) та 49 грн 70 коп. премії ((3810:184год)*12*20%), що у підсумку складає 1571 грн 87 коп., які Державна установа «Київський слідчий ізолятор» мала виплатити позивачу при звільненні. Разом з тим, матеріалами справи не підтверджено посилання позивача на невиплату за роботу у нічний час за березень 2019 року.
Щодо стягнення з Державної установи «Київський слідчий ізолятор» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до ст. 116 КЗпП (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом № 2352-IX від 01.07.2022 були внесених зміни до ст.ст. 116 та 117 КЗпП.
Так за новою редакцією статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 (у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Водночас аналіз чинної практики Верховного Суду дає достатні правові підстави суду виснувати, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, але з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, доцільно застосовувати норми статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців.
Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Період затримки розрахунку при звільненні, що є спірним у цій справі, можна умовно поділити на дві частини до 19.07.2022 (до внесення змін до статті 117 КЗпП України) та з 19.07.2022 (після внесення змін до статті 117 КЗпП України).
За редакцією статті 117 КЗпП України, яка діяла у період з 01.08.2019 (з моменту початку перебігу прострочення розрахунку при звільненні) по 18.07.2022, час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає оплаті середнім заробітком, не обмежувався.
Водночас, за редакцією статті 117 КЗпП України, яка діяла у період, починаючи з 19.07.2022 і по дату ухвалення судового рішення (12.05.2026), час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
З огляду на викладені обставини, до правовідносин, які мали місце з 01.08.2019 року по 18.07.2022 року, судом у даній справі застосовуються положення статті 117 КЗпП України у редакції до внесення до неї змін Законом № 2352-IX, а до правовідносин, які мали місце, починаючи з 19.07.2022 – положення статті 117 КЗпП України у редакції, що діяла після внесення до неї змін Законом № 2352-IX.
Аналогічні за своїм змістом висновки були наведені Верховним Судом у постановах від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 23.05.2024 у справі № 200/2048/23.
Під час судового розгляду справи судом встановлено, що відповідачем при звільненні позивача зі служби не було проведено з останнім повного та належного розрахунку. Зокрема, матеріалами справи підтверджується факт невиплати позивачу у повному обсязі належних сум грошового забезпечення за періоди з 01 серпня 2019 року по 20 серпня 2020 року та з 01 серпня 2019 року по 12 травня 2026 року. 
Зазначені обставини свідчать про недотримання відповідачем імперативних вимог статті 116 Кодексу законів про працю України щодо обов`язку виплати всіх сум, що належать працівникові від підприємства, установи, організації, в день звільнення. Правовим наслідком встановленого судом факту невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у зазначені строки є застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, у вигляді стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з урахуванням законодавчих обмежень щодо періоду такого стягнення.
За приписами ст.116 КЗпП України у день звільнення роботодавець повинен виплатити звільненому працівнику всі належні йому суми.
Наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2019 р. № 117/ОС19 позивача звільнено зі служби з 31.07.2019 р.
Строк затримки по виплаті грошового забезпечення слід рахувати з 01.08.2019 р., оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.
При цьому суд враховує правові висновки Верховного Суду (зокрема, які викладені у постанові від 06.08.2020 р. у справі № 813/851/16), відповідно до яких суд, що приймає рішення про стягнення на користь особи суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, має вказати не лише період, а і конкретну суму, яка підлягає стягненню.
За результатами арифметичного підрахунку періоду прострочення розрахунку з позивачем при звільненні з 01.08.2019 по 18.07.2022 загалом налічує 1097 календарних днів, а 6-місячний період з 19.07.2022 – 184 дні.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100.
Згідно з абзацом 1 пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом 2 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. При цьому в разі, якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.
Відповідно до змісту абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з положеннями пункту 5 Порядку № 100 установлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи саме з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у передбачених чинним законодавством випадках - на число календарних днів за цей період.
Згідно з абзацом 2 пункту 8 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.
Абзацом 3 пункту 8 Порядку № 100 установлено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Водночас при визначенні розміру середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні, який підлягає присудженню на користь позивача з відповідача, правильним є обчислення не у робочих, а у календарних днях для розрахунку грошового забезпечення.
Вказаний висновок судом постановлено за результатами аналізу постанов Верховного Суду щодо подібних за змістом правовідносин: від 21.11.2018 справа №808/928/16, від 17.01.2019 справа № 805/2706/17-а, від 18.04.2019 справа № 806/889/17, від24.07.2019 справа № 805/3167/18-а.
Отже, з наведених норм статей 116 та 117 КЗпП України, Порядку № 100, можна дійти висновку, що відповідно до чинного законодавства нарахування середнього грошового забезпечення за весь період затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням, а середньоденне грошове забезпечення військовослужбовців обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.
Разом з тим, при розрахунку середнього грошового заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні суд враховує наступне.
За усталеною практикою застосування положень ст.117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022 р., при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 р. та від 26.02.2020 р. у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 р. у справі № 816/1640/17, та сформований з урахуванням того, що редакція ст.117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
У той же час, відповідно до ст.117 КЗпП України, у чинній редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 р. у справі № 489/6074/23 вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень ст.117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022 р.
Необхідність формування єдиної правозастосовної практики була зумовлена виникненням у межах різних касаційних судів Верховного Суду розбіжностей у правових позиціях щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, після законодавчого обмеження Законом № 2352-IX максимального періоду його нарахування шістьма місяцями.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що зі змісту ч.1 ст.117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX) вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій "період затримки (прострочення)", установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик "нескінченної" відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
Верховний Суд у постанові від 06.12.2024 р. у справі № 440/6856/22 обґрунтував свою позицію про неможливість застосування висновків Великої Палати Верховного Суду тим, що законодавець, прийнявши Закон № 2352-IX, "на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності" (пункт 65 постанови). Також суд указав, що обмеження строку звернення до суду трьома місяцями (зміни до статті 233 КЗпП України) усунуло чинник, який зумовлював недобросовісну поведінку працівника (пункт 66 постанови). З цього суд зробив висновок, що критерії Великої Палати, побудовані для умов необмеженого строку стягнення, більше не є релевантними.
Велика Палата Верховного Суду вважає таку аргументацію помилковою, адже поняття "обмеження максимального строку" та "досягнення співмірності" не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
Натомість підхід, запропонований Касаційним адміністративним судом у справі № 440/6856/22, не відповідає фундаментальним принципам справедливості та пропорційності, адже передбачає формальний підхід до вирішення такого трудового спору, що допускає можливість стягнення очевидно неспівмірної суми.
У зв`язку з вищенаведеним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, та зазначила, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Застосовуючи наведений підхід Великої Палати Верховного Суду, суд зазначає, що у цій справі як до періоду з 01.08.2019 до 18.07.2022 включно (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) так і до періоду з 19.07.2022 по 12.05.2026 (але не більш як за шість місяців) при визначенні належної позивачу суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
Згідно довідки архівної відомості від 31.01.2020 розмір грошового забезпечення позивача становив: червень 2019 року – 19 274, 58 грн, липень 2019 року – 11 545, 19 грн, всього – 30 819, 77 грн.
Сукупна кількість календарних днів за цей період складає 61 день.
Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 505, 24 грн. (30 823, 58 грн : 61 календарний день).
Як вже зазначалося, особливості обчислення середнього заробітку, зокрема випадки та критерії його зменшення, сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України необхідно ураховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Спираючись на вказані критерії, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 розвинув вказані висновки з урахуванням специфіки відносин, що виникають під час проходження публічної служби та визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Так, у пунктах 58-60 Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та визначаючи його розмір, суд виходить з такого.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду та враховуючи висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2025 року у справі № 560/5923/24, від 24 квітня 2025 року у справі № 620/7207/24 та від 09 вересня 2025 року у справі № 420/12808/23, за принципом пропорційності суд повинен враховувати розмір затриманих сум порівняно з загальною сумою належних працівникові виплат. Стягненню на користь позивача підлягає такий відсоток суми середнього заробітку, який відповідає відсотку саме несвоєчасно виплаченої (затриманої) суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.
Крім того, визначаючи часові межі відповідальності Відповідача, суд враховує зміни до статті 117 Кодексу законів про працю України, які набрали чинності 19 липня 2022 року. Таким чином, обрахунок затримки здійснюється без обмеження строком за період з 01 серпня 2019 року по 18 липня 2022 року, а за період з 19 липня 2022 року по день фактичного розрахунку (12 травня 2026 року) — в межах граничного шестимісячного строку (184 календарних дні).
Судом встановлено, що станом на день звільнення Позивача (31 липня 2019 року) загальний розмір належних йому при звільненні сум складав 8 289,97 грн, який складається з грошового забезпечення / заробітної плати у розмірі 6 405,78 грн (виплачено з затримкою 20 серпня 2019 року); премії за несення служби у нічний час у розмірі 312,32 грн (виплачено з затримкою 06 серпня 2020 року); заборгованості за роботу у нічний час у розмірі 1 571,87 грн (не виплачена Відповідачем станом на час розгляду справи).
Під час розгляду справи суд встановив, що середньоденне грошове забезпечення (заробіток) Позивача, обчислене відповідно до Порядку № 100, становить 505,24 грн.
Застосовуючи принцип пропорційності до кожної складової затриманих виплат окремо, суд зазначає таке:
Щодо затримки виплати суми 6 405,78 грн: Частка цієї суми у загальній структурі належних при звільненні виплат становить 77,27% (6 405,78 грн / 8 289,97 грн х 100%). Період затримки з 01.08.2019 по 20.08.2019 становить 19 календарних днів. Загальний розмір середнього заробітку за цей період складає 9 599,56 грн (505,24 грн х 19 днів). З урахуванням принципу пропорційності, стягненню підлягає сума 7 417,58 грн (9 599,56 грн х 77,27%).
Щодо затримки виплати премії у розмірі 312,32 грн: Частка цієї суми у загальному розмірі виплат становить 3,77% (312,32 грн / 8 289,97 грн х 100%). Період затримки з 01.08.2019 по 06.08.2020 становить 372 календарних дні. Загальний розмір середнього заробітку за цей період складає 187 949,28 грн (505,24 грн х 372 дні). З урахуванням принципу пропорційності, стягненню підлягає сума 7 085,68 грн (187 949,28 грн х 3,77%).
Щодо затримки невиплаченої частини заробітної плати у розмірі 1 571,87 грн: Частка цієї суми у загальній структурі виплат становить 18,96% (1 571,87 грн / 8 289,97 грн х 100%). Період затримки обраховується з 01.08.2019 по 18.07.2022 (1097 днів) та з 19.07.2022 по 12.05.2026 (в межах 6 місяців - 184 дні), що загалом становить 1281 календарний день. Загальний розмір середнього заробітку за цей період складає 647 212,44 грн (505,24 грн х 1281 день). З урахуванням принципу пропорційності, стягненню підлягає сума 122 711,47 грн (647 212,44 грн х 18,96%).
Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача, становить 137 214,73 грн (7 417,58 грн + 7 085,68 грн + 122 711,47 грн).
Щодо позовних вимог про зобов`язання Державної установи «Київський слідчий ізолятор» направити до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області уточнення розрахункових документів для проведення перерахунку пенсії позивача, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Судовий захист в адміністративному судочинстві спрямований на відновлення саме порушених прав, свобод чи законних інтересів особи, а не на запобігання можливому порушенню права у майбутньому чи встановлення певного порядку поведінки суб`єкта владних повноважень на випадок виникнення таких обставин.
Зазначене узгоджується із завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого суд перевіряє, чи прийняті рішення, вчинені дії або допущена бездіяльність суб`єкта владних повноважень порушують права, свободи або законні інтереси особи, яка звернулася за судовим захистом.
Разом із тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що Державною установою «Київський слідчий ізолятор» допущено протиправну бездіяльність щодо ненаправлення до органу Пенсійного фонду України уточнених розрахункових документів, а також що така бездіяльність на момент звернення до суду призвела до порушення права позивача на належний розмір пенсійного забезпечення або перешкодила реалізації ним відповідного права.
Саме лише припущення про можливе неврахування у майбутньому певних відомостей при проведенні перерахунку пенсії не свідчить про наявність порушеного права, яке підлягає судовому захисту. Адміністративний суд не здійснює превентивного контролю за діяльністю суб`єктів владних повноважень та не вирішує спори щодо правовідносин, які фактично ще не виникли.
За таких обставин, за відсутності встановленого факту порушення прав чи законних інтересів позивача діями або бездіяльністю відповідача, правові підстави для задоволення позовної вимоги про зобов`язання Державної установи «Київський слідчий ізолятор» вчинити відповідні дії відсутні.
Щодо заявленого клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з порушенням строку оскарження середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.
Суд критично оцінює доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки сам лише факт звільнення позивача з публічної служби 31.07.2019 не може безумовно свідчити про початок перебігу строку звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні.
Право на отримання відповідного відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, пов`язується не лише із фактом звільнення працівника, а з наявністю юридично значущих обставин, а саме, невиплатою належних працівникові сум при звільненні та подальшим проведенням остаточного розрахунку або встановленням факту порушення обов`язку роботодавця щодо такого розрахунку.
Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17, обов`язок роботодавця щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється саме проведенням фактичного розрахунку. Відповідно, із цією обставиною пов`язується можливість визначення періоду відповідальності роботодавця за затримку такого розрахунку.
Отже, у випадку, коли остаточний розрахунок із працівником не проведено, строк звернення до суду не може обчислюватися виключно з дати звільнення, оскільки порушення права особи має триваючий характер та продовжується до моменту виконання роботодавцем свого обов`язку щодо повного розрахунку.
При цьому суд враховує, що предметом спору у даній справі є не стягнення невиплачених сум, які були відомі позивачу на момент звільнення, а застосування спеціального виду відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Таким чином, з огляду на те, що матеріали справи не містять доказів проведення відповідачем повного розрахунку з позивачем та визначення моменту припинення порушення його прав, підстави вважати, що строк звернення до суду розпочався саме з 31.07.2019, відсутні.
За таких обставин клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду є необґрунтованим, оскільки відповідачем не доведено наявності обставин, які б свідчили про початок перебігу такого строку саме з моменту звільнення позивача, а тому підстави для застосування наслідків пропуску строку звернення до суду відсутні.
Відповідно до частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу.
Надаючи оцінку доводам учасників справи та дослідженим доказам у їх сукупності, суд виходить із того, що адміністративне судочинство ґрунтується на принципі офіційного з`ясування всіх обставин справи, а судове рішення має бути ухвалене на підставі повно та всебічно встановлених фактичних обставин із належною правовою оцінкою кожного з аргументів сторін.
Враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини справи, характер спірних правовідносин, а також оцінку наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України питання їх розподілу вирішується залежно від результатів розгляду справи та понесення сторонами відповідних витрат.
Разом з тим, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», а доказів понесення інших судових витрат матеріали справи не містять, підстави для здійснення їх розподілу між учасниками справи відсутні.
Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд –
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи «Київський слідчий ізолятор» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Київський слідчий ізолятор», яка виявилась у несвоєчасній та неповній виплаті ОСОБА_1 заборгованості при звільнення зі служби за роботу у нічний час.
Стягнути з Державної установи «Київський слідчий ізолятор» (04050, м. Київ, вул. Дегтярівська, 13, код ЄДРПОУ 08563694) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РОНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по виплаті за роботу у нічний час у розмірі 1571 грн (одна тисяча п`ятсот сімдесят одна) 87 коп.
Стягнути з Державної установи «Київський слідчий ізолятор» (04050, м. Київ, вул. Дегтярівська, 13, код ЄДРПОУ 08563694) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РОНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2019 по 12.05.2026 у сумі 137 214,73 грн (сто тридцять сім тисяч двісті чотирнадцять) 73 коп.
У решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
рішення виготовлене та підписане 07.07.2026 

Суддя Панченко Н.Д.